ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 530/1297/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
позивача - Данильченко М. І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" 
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 (судді: Медуниця О. Є. - головуючий, Жельне С. Ч., Істоміна О. А.) та рішення Господарського суду Полтавської області від 23.09.2025 (суддя Кльопов І. Г.) у справі 
за позовом  Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Гадяцьке лісове господарство"
до відповідачів: 1) ОСОБА_1 , 2) Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Фермерського господарства "Доля Нова"
про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації, повернення землі,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У серпні 2021 року Державне підприємство "Гадяцьке лісове господарство" (далі - ДП "Гадяцьке лісове господарство"/ДП "Гадяцький лісгосп") звернулося до Зінківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області) про:
- визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагенства у Полтавській області від 20.06.2014 № 1063-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 37,5 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованої в адміністративних межах Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (далі - спірний наказ від 20.06.2014 № 1063-СГ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою);
- визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагентства у Полтавській області від 23.09.2014 № 3287-СГ "Про затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки в оренду", яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, площею 37,5 га для ведення фермерського господарства в довгострокову оренду терміном на 21 рік (далі - спірний наказ від 23.09.2014 № 3287-СГ про надання земельної ділянки);
- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, площею 37,5 га для ведення фермерського господарства, укладений 26.09.2014 між ГУ Держземагентства у Полтавській області та ОСОБА_1 (далі - спірний договір);
- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, площею 37,5 га для ведення фермерського господарства, проведену 18.10.2014 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 7384484, та припинення права оренди ОСОБА_1 ;
- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ГУ Держземагенства у Полтавській області на земельну ділянку кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, площею 37,5 га для ведення фермерського господарства, проведену 18.10.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 7384484, та припинення права власності ГУ Держземагенства у Полтавській області на земельну ділянку;
- скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, площею 37,5 га для ведення фермерського господарства, у Державному земельному кадастрі;
- зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку орієнтованою площею 11,0914 га, яка є частиною земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га ДП "Гадяцьке лісове господарство".
1.2. Позивач зазначав, що розпорядженням Полтавської обласної державної адміністрації від 15.07.2009 № 242 затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок ДП "Гадяцьке лісове господарство" на земельних ділянках загальною площею 117,4 га по землекористувачах та угіддях згідно з додатком.
Пунктом 2 вказаного розпорядження передбачено Зіньківській районній державній адміністрації видати ДП "Гадяцьке лісове господарство" державні акти на право постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства.
Згідно з додатком до цього розпорядження позивачу для ведення лісового господарства на території Проценківської сільської ради Зіньківського району передано у постійне користування 36,7 га, з них: 15,1 га ріллі, 16 га сіножатей, 5,6 га пасовищ.
Згідно з проєктом землеустрою щодо відведення ДП "Гадяцьке лісове господарство" земельної ділянки 36,7 га присвоєно кадастровий номер 5321385000:00:001:0159.
Позивач зазначав, що у зв`язку із недостатністю коштів на виконання робіт з видачі державних актів на право постійного користування земельною ділянкою ДП "Гадяцьке лісове господарство" не виготовило правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку.
Водночас вирішуючи питання щодо перебування земельної ділянки в користуванні ДП "Гадяцьке лісове господарство", необхідно враховувати пункт 5 розділу VІІІ "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц.
Позивач наголошував, що земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, відведена в оренду відповідачу - ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства, частково накладається на земельну ділянку кадастровий номер 5321385000:00:001:0159 та відноситься до земель лісогосподарського призначення і використовується для ведення лісового господарства, чим порушуються права позивача.
1.3. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у відзиві на позовну заяву просило відмовити в її задоволенні, акцентуючи увагу на тому, що оскільки позивачем не надано ні державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, ні планово-картографічних матеріалів, складених та затверджених у встановленому законодавством порядку, а тому відсутні підстави вважати, що у ДП "Гадяцьке лісове господарство" виникло право постійного користування земельною ділянкою.
Відповідач вказував на те, що спірні накази були прийняті уповноваженим органом в межах повноважень. 
Крім того відповідач зазначав, що до спірних правовідносин поширюється загальна позовна давність, а оскільки спірні накази прийнято у 2014 році, то на час подання позову строк позовної давності сплив, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
1.4.  ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву також просив відмовити в її задоволенні, вказуючи на те, що оскільки державний акт на право постійного користування земельною ділянкою у позивача відсутній, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були б складені у встановленому законодавством порядку, відсутні, то немає достатніх підстав вважати таким, що виникло у позивача право постійного користування земельною ділянкою, на яке посилався позивач.
Відповідач посилався на те, що на час прийняття спірних наказів та укладення оспорюваного договору земельна ділянка, якій згодом було присвоєно кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, у своїх межах була вільною від будь-яких обтяжень речовими правами, іншими обтяженнями чи обмеженнями.
На переконання відповідача, позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів для обґрунтування та правового підтвердження своїх позовних вимог, які базуються лише на припущеннях та безпідставних висновках про наявність у позивача відповідного права.
1.5. Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 у справі № 530/1297/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.10.2023 рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ДП "Гадяцький лісгосп", правонаступником якого визнана філія "Гадяцьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" до ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 19.02.2025 залучено до участі у справі Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (далі - ДСГП "Ліси України"), в інтересах якого діє Філія "Гадяцьке лісове господарство", яке є правонаступником ДП "Гадяцьке лісове господарство".
Скасовано постанову Полтавського апеляційного суду від 16.10.2023, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 31.03.2025 рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 скасовано. Закрито провадження у справі за позовом ДП "Ліси України", яке є правонаступником ДП "Гадяцький лісгосп до ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області. Роз`яснено ДСГП "Ліси України", яке є правонаступником ДП "Гадяцький лісгосп" про право звернутися до суду із позовом за правилами господарського судочинства. Роз`яснено про право подати Полтавському апеляційному суду упродовж десяти днів від дня отримання копії цієї постанови заяву про передачу справи для розгляду за підсудністю до Господарського суду Полтавської області.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11.04.2025 передано справу за підсудністю до Господарського суду Полтавської області, який ухвалою від 01.05.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.09.2025, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установив, що державний акт на спірну земельну ділянку у позивача відсутній, тому права позивача, який не є власником земельної ділянки, не можуть бути порушені, а розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації від 15.07.2009 № 242 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", на яке посилається позивач в обґрунтування своїх прав на спірну земельну ділянку, не є правовстановлюючим документом на спірну земельну ділянку. Це розпорядження також не є документом, яким винесено межі земельної ділянки в натурі, на місцевості.
За висновками судів попередніх інстанцій позивач не надав суду планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були б складені у встановленому законодавством порядку, та які б підтверджували перебування спірної земельної ділянки у межах земель лісового фонду та у постійному користуванні ДП "Гадяцький лісгосп".
При цьому суди вказали на те, що з буквального тлумачення пункту 5 розділу "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України можна зробити висновок, що підтвердження права постійного користування земельними лісовими ділянками саме планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, за відсутності державного акту на таке право, можливо з дати набрання цією нормою чинності - з 29.03.2006 та щодо земельних лісових ділянок, які були надані у постійне користування до цієї дати (раніше надані землі), тобто до 29.03.2006.
Крім того згідно з ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.01.2026 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Фермерське господарство "Доля Нова" (далі - ФГ "Доля Нова").
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.09.2025, ДСГП "Ліси України" у касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.1.1. Скаржник вважає, що: 
- суди попередніх інстанцій застосували норму права, а саме пункт 5 "Прикінцевих положень" Лісового кодексу України без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, та постановах Верховного Суду від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23, від 23.01.2026 у справі № 903/20/25 (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України);
- суди неналежним чином дослідили зібрані у справі докази, зокрема інформаційні листи ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", які підтверджують факт накладення спірної ділянки на землі лісового фонду (пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з пунктом 1 частини 3 статті 310 вказаного Кодексу).
3.1.2. Заявник касаційної скарги не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що матеріали лісовпорядкування не можуть вважатися правовстановлюючими документами для ділянок, право на які оформлювалося після 2006 року, вказуючи на те, що згідно з пунктом 5 "Прикінцевих положень" Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, право користування підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, про що вказано також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.
На переконання скаржника, Закон не містить часових обмежень (до чи після 2006 року) щодо застосування пункту 5 "Прикінцевих положень" Лісового кодексу України якщо лісова ділянка була фактично сформована та перебувала у користуванні лісгоспу. 
Суди проігнорували той факт, що право постійного користування ДП "Гадяцький лісгосп" (правонаступником якого є скаржник) ґрунтується на розпорядженні Полтавської обласної державної адміністрації від 15.07.2009 № 242, яке є чинним і не скасованим.
3.1.3. Скаржник вказує на те, що спірна земельна ділянка площею 11,0914 га відноситься до лісового фонду, а відповідно до статей 20, 149 Земельного кодексу України вилучення земель лісогосподарського призначення площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб (у даному випадку - для ведення фермерського господарства) належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.
Натомість, ГУ Держземагентство у Полтавській області видаючи накази про надання землі ОСОБА_1 фактично здійснило приховане переведення лісових земель у категорію сільськогосподарських без жодних законних підстав та без погодження з Кабінетом міністрів України, що є грубим порушенням прав держави над її природними ресурсами.
3.1.4. На думку заявника касаційної скарги, суди не надали належної оцінки ключовому доказу - інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", згідно з якою межі земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га мають перетин з межами Державного лісового фонду - квартал 120 Зіньківського лісництва ДП "Гадяцьке лісове господарство" (правонаступником якого є скаржник) і орієнтовна площа перетину становить 11,0914 га.
Водночас, інформація, надана ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція" щодо факту часткового накладення земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 на землі лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні ДСГП "Ліси України" є належним підтвердженням вказаних обставин, надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів.
Крім того, скаржник зауважив, що ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція" входить до складу Виробничого об`єднання "Укрдержліспроект", а у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 915/1165/21, від 22.11.2023 у справі № 911/2523/20, від 31.05.2023 у справі № 681/804/20 та інших, зокрема, зазначалося, що відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані Укрдержліспроект, як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними доказами щодо розташування таких земельних ділянок, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. 
3.1.5. Суд апеляційної інстанції помилково звузив тлумачення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, пов`язавши дійсність матеріалів лісовпорядкування виключно з наявністю окремого рішення про надання землі в користування, прийнятого до 29.03.2006.
Верховний Суд зазначає, що зміст цієї норми спрямований на забезпечення безперервності права користування лісами державними підприємствами до моменту оформлення речових прав. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є одним із видів доказів належності ділянки до лісового фонду, які підлягали дослідженню в сукупності з іншими доказами.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2013 року, які були затверджені в установленому порядку і не скасовані, є належним доказом того, що держава визнавала ці землі лісовими.
Ненадання оцінки матеріалам лісовпорядкування (зокрема, планшетам лісовпорядкування, актам обстеження), які свідчать про наявність лісових насаджень на спірній ділянці, призвело до неповноти судового розгляду.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ФГ "Доля Нова" просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, зазначаючи, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем не доведено право постійного користування позивачем спірною земельною ділянкою і на момент передачі земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 у 2014 році у ДСГП "Ліси України" (чи його правонаступників) був відсутній державний акт на право постійного користування.
При цьому позивачем не заперечується, що держаний акт на право постійного користування земельною ділянкою, яка розташована в адміністративних межах Проценківської сільської ради, у нього відсутній, він його не отримував, ним не було здійснено реєстрації свого права в Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки, а також реєстрації права постійного користування спірною земельною ділянкою в державному реєстрі речових прав.
Суди вірно зазначили, що для земель, право на які оформлювалося після 2006 року, матеріали лісовпорядкування не можуть замінювати правовстановлюючі документи, а розпорядження Полтавської обласної державної адміністрації від 2009 року, на яке посилається позивач, не було реалізоване через відсутність коштів на виготовлення державних актів. Таким чином, позивач не набув права постійного користування у встановленому законом порядку.
Спірна земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 була передана в оренду як землі сільськогосподарського призначення державної власності. Накази про надання дозволу на розробку проєкту та затвердження документації були видані уповноваженим органом у межах його компетенції. Посилання скаржника на необхідність погодження з Кабінетом Міністрів України є безпідставним, оскільки на момент прийняття рішень статус ділянки як земель лісового фонду не був підтверджений жодним державним реєстром.
Інформаційні листи ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", на які посилається скаржник, є лише внутрішніми робочими документами та не можуть спростовувати дані Державного земельного кадастру та Реєстру речових прав. 
3.3. 28.04.2026 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла заява представника ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, сформована в системі "Електронний суд" 28.04.2026, яка підлягає залишенню без розгляду, оскільки за приписами статті 197 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. 
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації від 15.07.2009 № 242 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" розглянуто проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок ДП "Гадяцький лісгосп" та враховуючи позитивні висновки державної експертизи землевпорядної документації, затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок ДП "Гадяцький лісгосп" на земельних ділянках загальною площею 117,4 га по землекористувачах та угіддях згідно з додатком.
За змістом пункту 2 цього розпорядження передбачено Зіньківській районній державній адміністрації видати ДП "Гадяцький лісгосп" державні акти на право постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства.
Згідно з додатком до розпорядження Полтавської обласної державної адміністрації від 15.07.2009 № 242 ДП "Гадяцький лісгосп" для ведення лісового господарства на території Проценківської сільської ради Зіньківського району, у тому числі, передано у постійне користування земельну ділянку 36,7 га, з них: 15,1га - ріллі, 16,0 га - сіножатей, 5,6 га в - пасовищ.
За змістом висновку державної експертизи землевпорядної документації від 15.12.2008 № 605 проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок 36,7 га ДП "Гадяцьке лісове господарство" для ведення лісового господарства на території Процеківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області розроблено згідно з дозволом Полтавської обласної державної адміністрації від 05.10.2007 № 37/506. 
Проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок 36,7 га ДП "Гадяцький лісгосп" для ведення лісового господарства із земель державної власності на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області погоджений Відділом земельних ресурсів у Зіньківському районі (висновок від 27.12.2007 № 05-11/2150), рішенням 11 сесії 5 скликання Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 17.12.2007 "Про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення для ведення лісового господарства", розпорядженням голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області від 16.01.2008 № 14, рішенням Зіньківської районної ради від 17.10.2008 "Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" та іншими погоджувальними службами.
ДП "Гадяцький лісгосп" вказувало на те, що відповідно до проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 36,7 га ДП "Гадяцький лісгосп" для ведення лісового господарства із земель державної власності на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області розділ 1 "Вихідна земельно-кадастрова інформація", земельній ділянці площею 15,6 га присвоєно кадастровий номер 5321385000:00:001:0159.
4.3. Суди установили, що ДП "Гадяцький лісгосп" з метою внесення відомостей про земельну ділянку кадастровий номер 5321385000:00:001:0159 до Державного земельного кадастру повторно звернулося до Державного кадастрового реєстратора Відділу у Зіньківському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.
За результатами розгляду заяви про внесення відомостей до Державного земельного кадастру разом із доданими до неї документами прийнято рішення Державного кадастрового реєстратора Відділу у Зіньківському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 04.12.2017 № РВ-5300864372017 про відмову ДП "Гадяцький лісгосп" у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 5321385000:00:001:0159 з таких підстав:
- невідповідність поданих документів вимогам, установленим Законом України "Про державний земельний кадастр" і Порядком ведення Державного земельного кадастру, а саме: перетин із земельною ділянкою кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 (площа співпадає на 89,1085%), яка перебуває в користуванні на умовах оренди, згідно діючого договору оренди;
- невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме: XSD Схема наявні зауваження щодо валідності електронного документа. Перетин ділянок з ділянкою кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площа співпадає на 89,1085%.
4.4. Суди також установили, шо земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га перебуває у користуванні ОСОБА_1 . 
Так, 03.06.2014 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагенства у Полтавській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки земель сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 37,5 га для ведення фермерського господарства в оренду за межами населеного пункту на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.
Наказом Головного управління Держземагенства у Полтавській області від 20.06.2014 № 1063-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", за результатами розгляду вказаного клопотання, ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 37,5 га земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, розташованої в адміністративних межах Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. 
Наказом ГУ Держземагенства у Полтавській області від 23.09.2014 № 3287-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" затверджено розроблений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що передається в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. 
За змістом пункту 2 вказаного наказу передбачено надання ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, площею 37,5 га для ведення фермерського господарства в довгострокову оренду терміном на 21 рік, розташовану в адміністративних межах Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.
26.09.2014 між ГУ Держземагенства у Полтавській області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. 
Відповідно до пункту 8 договору, його укладено на термін 21 рік. 
Право оренди земельної ділянки зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про інше речове право 7384484 від 18.10.2014.
4.5. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги ДП "Гадяцьке лісове господарство" до ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держземагенства у Полтавській області від 20.06.2014 № 1063-СГ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та від 23.09.2014 № 3287-СГ про надання земельної ділянки, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між відповідачами, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку з припиненням такого права та реєстрацію права власності ГУ Держземагенства у Полтавській області на земельну ділянку з припиненням права власності ГУ Держземагенства у Полтавській області на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га для ведення фермерського господарства у Державному земельному кадастрі та зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку орієнтованою площею 11,0914 га, яка є частиною земельної ділянки кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 ДП "Гадяцьке лісове господарство".
4.6. Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на дату надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування врегульовано статтею 123 Земельного кодексу України, якою передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки .
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 3 вказаної норми).
Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Закон України "Про фермерське господарство" визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України. Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.
Згідно зі статтею 8 цього Закону (у редакції, чинній на час надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 ) фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою. 
Як вже зазначалося, судами установлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Полтавській області від 23.09.2014 № 3287-СГ затверджено розроблений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що передається в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яким передбачено надання ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га для ведення фермерського господарства в довгострокову оренду терміном на 21 рік, розташовану в адміністративних межах Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, а 26.09.2014 укладено договір оренди земельної ділянки.
4.7. ДП "Гадяцьке лісове господарство", звертаючись до суду з позовною заявою, зазначало, що земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, яку було відведено в оренду ОСОБА_1 , виділена, у тому числі, за рахунок земель, які відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають у позивача на праві постійного користування. 
4.8. Згідно із частинами 1, 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
У постановах від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та від 16.11.2022 у справі № 11/3135/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що правом на звернення до суду за захистом наділені особи у разі порушення, невизнання або оспорювання саме їх прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
4.9. Відповідно до статті 55 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття розпорядження від 15.07.2009 № 242 щодо відведення земельних ділянок ДП "Гадяцький лісгосп") до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
За змістом статей 56, 57 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на 2009 рік) землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Підстави набуття права на щемлю визначені у статті 116 Земельного кодексу, в якій передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування .
Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті )частина 4 статті 122 вказаного Кодексу).
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з частинами 3, 4 статті 126 цього Кодексу право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 202 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на 2009 рік) передбачена державна реєстрація земельних ділянок та встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.
Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 № 174 затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель (який діяв на час прийняття розпорядження від 15.07.2009 № 242 щодо відведення земельних ділянок ДП "Гадяцький лісгосп" та втратив чинність 20.12.2012), у пунктах 4.2, 4.3 якого передбачено, що державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації. У книзі реєстрації реєструються: державні акти на право власності на земельну ділянку; державні акти на право постійного користування земельною ділянкою; договори оренди землі.
07.07.2011 було прийнято Закон України "Про Держаний земельний кадастр" згідно з пунктом 9 розділу VІІ "Прикінцеві положення" якого до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.
З 01.01.2013 року земельні ділянки як об`єкти права реєструються в Державному земельному кадастрі (далі - ДЗК), а права на них (власності, користування тощо) - у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація прав щодо земельної ділянки можлива лише за умови, що таку ділянку зареєстровано в ДЗК.
Суди попередніх інстанцій зазначили, що з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року право постійного користування посвідчувалося державним актом, а з 1 січня 2013 року право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
За змістом частин 2, 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній станом на 01.01.2013) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавством, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.
Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що 
належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам 
в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право постійного користування та право оренди земельної ділянки (пункт 2 частини 1 зазначеної норми). 
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають 
державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
4.10. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що документом, який посвідчує право постійного користування земельною ділянкою до 01.01.2013 визначено державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.
Суди установили, що позивачем не заперечується, що держаний акт на право постійного користування земельною ділянкою, яка розташована в адміністративних межах Проценківської сільської ради, у нього відсутній, він його не отримував. 
Реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі позивачем не здійснено, як не здійснено позивачем реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою в державному реєстрі речових прав.
При цьому суди попередніх інстанцій звернули увагу на тому, що розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації від 15.07.2009 № 242 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" є підставою для набуття права постійного користування земельною ділянкою.
Однак, вказаним розпорядженням не винесено межі земельної ділянки в натурі, на місцевості.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на тому, що компетентні органи, погоджуючи проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок ДП "Гадяцьке лісове господарство" вказували на необхідність протягом місяця після затвердження проекту землеустрою, замовити документи, що посвідчують право постійного користування землею відповідно до вимог статті 126 Земельного кодексу України
Суд апеляційної інстанції з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.05.2025 у справі № 910/5450/24, зазначив, що право постійного користування земельною ділянкою виникає після державної реєстрації такого права, яка проводиться державним реєстратором у порядку передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Отже, суди дійшли висновку, що у цьому випадку у зв`язку із неотриманням позивачем державного акта на постійне користування земельною ділянкою, нездійснення ним реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та реєстрі речових прав, позивач не довів підстав вважати, що в нього є законні очікування щодо захисту свого права судом.
За висновком судів, з посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 922/1995/17, відсутність у позивача акта на право постійного користування земельною ділянкою, державної реєстрації права, наявність рішення відповідного органу про затвердження проєкту землеустрою земельної ділянки не свідчить про наявність в особи статусу постійного користувача, а вимога такої особи не має пріоритету відносно зареєстрованих прав.
4.11. Щодо посилань позивача на те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є правовстановлюючими документами, суди попередніх інстанцій зазначили таке.
За висновками Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі № 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18 планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують наявність права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємств.
Відповідно до пункту 5 Розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України (у редакції, чинній з 29.03.2006 до 15.01.2020) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Поняття лісовпорядкування визначено у статті 45 Лісового кодексу України, якою передбачено, що лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Зміст та ведення лісовпорядкування встановлені у статтях 46, 47 вказаного Кодексу.
За змістом статті 47 Лісового кодексу України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. 
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. 
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
4.12. Суди попередніх інстанцій установили, що надані позивачем матеріали, на які він посилається як на планово-картографічні, не є планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, складеними у порядку встановленому законодавством. 
4.13. Крім того з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 30.04.2024 у справі № 913/50/22, від 05.06.2024 у справі № 913/202/23, від 07.06.2024 у справі № 913/214/23 та від 17.06.2024 у справі № 913/205/23, суд апеляційної інстанції вказав, що умовою застосування пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (у редакції до 15.01.2020) законодавець визначив підтвердження факту надання земельної ділянки в постійне користування саме до 28.03.2006 включно. 
Однак позивачем відповідних обставин не було доведено, натомість в обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування відбулось тільки 15.07.2009, у зв`язку з чим суди дійшли висновку про відсутність підстав вважати спірну земельну ділянку "раніше наданими землями", згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (у редакції до 15.01.2020).
4.14. Суд апеляційної інстанції також щодо долученого позивачем листа від 03.08.2021 № 455 ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", наданого на запит адвоката, в якому повідомлено, зокрема, що земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, згідно з матеріалами лісовпорядкування 2012 року має перетин з землями державного лісового фонду квадрат 120 Зіньківського лісництва ДП "Гадяцький лісгосп", орієнтовна площа перетину становить 11,0914 га, зазначив, що з вказаного листа не вбачається можливим достеменно встановити, яка саме земельна ділянка і з яким кадастровим номером перебуває у постійному користуванні позивача і має перетин із земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 , про що вказує позивач.
У той же час, як установили суди попередніх інстанцій, на дату звернення ОСОБА_1 до ГУ Держземагентства у Полтавській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та на дату затвердження розробленого проєкту землеустрою та укладення договору оренди, земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300 площею 37,5 га, у своїх межах була вільною від будь-яких обтяжень речовими правами, іншими обтяженнями чи обмеженнями.
4.15. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що доводи позивача про використання належних йому спірних земельних ділянок для ведення лісового господарства є необґрунтованими, акт про право постійного користування на земельну ділянку у позивача відсутній, право позивача, як постійного користувача земельною ділянкою 36,7 га не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомості в Державному земельному кадастрі про неї відсутні, а тому суди дійшли висновку, що вказані обставини справи та положення статей 125, 126 Земельного кодексу України, свідчать про відсутність у позивача права здійснювати користування земельними ділянками. 
4.16. Як вже зазначалося, ДСГП "Ліси України" оскаржуючи судові рішення у справі обґрунтовує підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вважаючи, що суди попередніх інстанцій застосували пункт 5 "Прикінцевих положень" Лісового кодексу України без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, та постановах Верховного Суду від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23, від 23.01.2026 у справі № 903/20/25.
4.17. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення/цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
4.18. У справі № 183/1617/16 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018) предметом розгляду були вимоги в. о. керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та ОСОБА_2 про визнання неправомірним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта та витребування земельної ділянки з підстав приналежності спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду, які знаходяться у постійному користуванні ДП "Новомосковське лісове господарство", що підтверджено судовим рішення та перевищенням повноважень Піщанською сільською радою щодо розпорядження земельною ділянкою державного лісового фонду.
У справі № 183/16167/16, зокрема, на підставі матеріалів лісовпорядкування було встановлено правовий статус спірної у справі земельної ділянки як такої, що належить до земель лісогосподарського призначення, та перевищення сільською радою повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою, яка належить до земель державного лісового фонду.
Натомість у справі, яка розглядається, оспорюваними наказами за спірним договором у 2014 році ОСОБА_1 було передано у користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, яка станом на час передачі у своїх межах була вільною від будь-яких обтяжень речовими правами, іншими обтяженнями чи обмеженнями. При цьому судами встановлено, що надані позивачем матеріали, на які він посилається як на планово-картографічні, не є планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, складеними у порядку встановленому законодавством.
У справі № 910/9909/23 (постанова Верховного Суду від 13.08.2024) предметом розгляду були вимоги Комунального підприємства "Лісове господарство" Віньковецької селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" та Хмельницької обласної державної адміністрації про визнання права постійного користування земельними ділянками, визнання недійсним та скасування розпорядження в частині, скасування рішень про державну реєстрацію. 
Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на час прийняття рішення від 04.04.2001 № 15 Хмельницька обласна рада діяла в межах наданих їй статтями 6, 9, 13 Лісового кодексу України, статті 19 Земельний кодекс УРСР повноважень, припиняючи право колективної власності на земельні ділянки лісового фонду та передаючи їх у постійне користування позивачеві. При цьому Верховний Суд звернув увагу на тому, що хоча рішення Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 № 15 не є документом, що посвідчує право постійного користування, разом з тим воно є підставою для набуття позивачем права постійного землекористування земельними ділянками лісового фонду. Відсутність у позивача державного акта на право постійного користування земельною ділянкою свідчить про те, що визначена законом процедура набуття землекористувачем такого права не завершена. 
При цьому суд апеляційної інстанції, постанову якого залишено без змін, встановив, що позивач є носієм права постійного користування земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з виготовленими у встановленому законом порядку матеріалами лісовпорядкування.
У справі № 903/20/25 (постанова Верховного Суду від 23.01.2026) Верховний Суд розглядалися позовні вимоги керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації до Маневицької селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (про витребування у власність держави з незаконного володіння Маневицької селищної ради земельну ділянку, яку було неправомірно інвентаризовано як землю сільськогосподарського призначення та передано з державної до комунальної власності, оскільки згідно з матеріалами лісовпорядкування, картографічними матеріалами та іншими доказами у справі спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та може перебувати лише у державній власності. 
Скасовуючи судові рішення та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав на помилкове звуження судом тлумачення пункту 5 "Прикінцевих положень" Лісового кодексу України, пов`язавши дійсність матеріалів лісовпорядкування виключно з наявністю окремого рішення про надання землі в користування, прийнятого до 29.03.2006, у той час як зміст цієї норми спрямований на забезпечення безперервності права користування лісами державними підприємствами до моменту оформлення речових прав. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є одним із видів доказів належності ділянки до лісового фонду, які підлягали дослідженню в сукупності з іншими доказами. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2013 року, які були затверджені в установленому порядку і не скасовані, є належним доказом того, що держава визнавала ці землі лісовими. 
Верховний Суд вказав на те, що суди допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (зокрема, щодо первинного статусу землі, наявності лісового покриву, правових підстав для зміни цільового призначення) та необхідності всебічно дослідити обставини вибуття земель з державної власності.
Натомість у справі, яка розглядається, як вже було зазначено, суди установили, що надані позивачем матеріали, на які він посилається як на планово-картографічні, не є планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, складеними у порядку встановленому законодавством, а позивачем не доведено наявність у нього права користування спірною земельною ділянкою із визначенням її меж та не надано доказів наявності у нього прав на спірну земельну ділянку.
Верховний Суд зазначає, що наведені скаржником постанови Верховного Суду хоч і містять окремі висновки щодо застосування пункту 5 "Прикінцевих положень" Лісового кодексу України, однак такі висновки зроблені з урахуванням встановлення певних обставин конкретної справи, правовідносини у справах, наведених скаржником не є подібними, а доводи скаржника у цьому випадку зводяться виключно до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів, тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.19. Щодо доводів скаржника стосовно того, що суди неналежним чином дослідили зібрані у справі докази, зокрема інформаційні листи ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", які підтверджують факт накладення спірної ділянки на землі лісового фонду (пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з пунктом 1 частини 3 статті 310 вказаного Кодексу), колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Отже, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Водночас, скаржник належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Доводи скаржника зводяться передусім до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів, тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, як вже зазначалося, суд апеляційної інстанції щодо долученого позивачем листа від 03.08.2021 № 455 ДП "Харківська державна лісовпорядна експедиція", наданого на запит адвоката позивача, в якому повідомлено, зокрема, що земельна ділянка кадастровий номер 5321385000:00:001:0300, згідно з матеріалами лісовпорядкування 2012 року має перетин з землями державного лісового фонду квадрат 120 Зіньківського лісництва ДП "Гадяцький лісгосп", орієнтовна площа перетину становить 11,0914 га, зазначив, що з вказаного листа не вбачається можливим достеменно встановити, яка саме земельна ділянка і з яким кадастровим номером перебуває у постійному користуванні позивача і має перетин із земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 , про що вказує позивач.
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
Таким чином, доводи касаційної скарги у своїй сукупності з урахуванням наведеного у цій постанові не знайшли свого підтвердження.
5. Висновки Верховного Суду
5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини 1 статті 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
5.3. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги скаржника щодо оскаржень судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані у справі судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, вважає, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід закрити, а з інших підстав - судові рішення залишити без змін.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Полтавської області від 23.09.2025 у справі № 530/1297/21, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення. 
3. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Полтавської області від 23.09.2025 у справі № 530/1297/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай 

Ю. Я. Чумак