ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 754/13191/16-к
провадження № 51-5192км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
виправданого ОСОБА_7 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016100000000155, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Деснянський районний суд м. Києва вироком від 15 червня 2023 року визнав ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 365 КК та виправдав у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у тому, що він, обіймаючи посаду інспектора поліції роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, будучи працівником правоохоронного органу та особою, яка здійснює правозастосовні й правоохоронні функції, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 365 КК, - перевищення службових повноважень працівником правоохоронного органу, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, із застосуванням спеціальних засобів, за таких обставин.
16 грудня 2015 року на службу з охорони громадського порядку на території Деснянського району м. Києва в складі екіпажу «Форт-0313» заступили заступник командира роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України лейтенант поліції ОСОБА_9 та інспектор поліції цієї ж роти й батальйону ОСОБА_7 .
Приблизно о 07:00 під час патрулювання, проїжджаючи біля будинку № 19 на вул. Кіото в м. Києві, вони помітили припаркований на узбіччі проїзної частини дороги автомобіль марки «Рено Кенго», д. н. з. НОМЕР_1 , з причепом для продажу кави, на якому був відсутній державний номерний знак.
Вбачаючи наявність порушень підпункту «в» пункту 2.9 Правил дорожнього руху, з метою перевірки наявності реєстраційних документів ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_10 , який перебував поряд із вказаним транспортним засобом з причепом, з вимогою пред`явити документи, що посвідчують особу, однак останній повідомив про їх відсутність при собі та пояснив, що в разі потреби його знайомий ОСОБА_11 зможе їх підвезти, і зателефонував йому.
Через неможливість установлення особи на місці ОСОБА_10 запропонували проїхати до відділку поліції № 1 Деснянського управління поліції. 
Потім ОСОБА_7 та ОСОБА_9 застосували до ОСОБА_10 фізичну силу, повалили його на асфальт, унаслідок чого він отримав ушкодження брови, і ОСОБА_7 продовжив надягати на ОСОБА_10 спеціальний засіб - кайданки.
В цей час, приблизно о 08:00, на місце події на автомобілі «Міцубісі Паджеро», д. н. з. НОМЕР_2 , прибув ОСОБА_11 , якого викликав ОСОБА_10 , і, побачивши застосування співробітниками патрульної поліції до ОСОБА_10 заходів фізичного впливу та спеціальних засобів (кайданок), розпочав відеофіксацію на власний мобільний телефон «Lenovo», вимагаючи пояснити підстави затримання. У відповідь ОСОБА_9 наказала ОСОБА_11 відійти й не заважати затриманню особи, оскільки його дії буде розцінено як напад на працівника поліції.
Перебуваючи на відстані від поліцейських, які продовжували застосовувати до ОСОБА_10 фізичну силу та спеціальні засоби (кайданки), ОСОБА_11 неодноразово вимагав пояснити підстави затримання ОСОБА_10 . 
Надалі ОСОБА_7 , діючи всупереч інтересам служби, реалізуючи виниклий умисел на умисне протиправне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , шляхом перевищення своїх службових повноважень, за відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 44, пунктом 3 частини третьої статті 45 Закону України «Про Національну поліцію», застосував до нього спеціальний засіб, а саме газовий балончик «Терен 4-М», один раз розпиливши в обличчя ОСОБА_11 речовину сльозогінної та дратівливої дії, однак останній миттєво відреагував, ухилився від струменя речовини й відійшов на безпечну відстань від ОСОБА_7 .
З метою доведення свого злочинного умислу до кінця ОСОБА_7 знову наблизився до ОСОБА_11 та діючи на ґрунті раптово виниклого неприязного ставлення до останнього, умисно, протиправно й безпідставно повторно застосував до нього спеціальний засіб - газовий балончик, один раз розпиливши речовину сльозогінної та дратівливої дії ОСОБА_11 в обличчя, чим заподіяв йому легких тілесних ушкоджень.
Перевищення ОСОБА_7 службових повноважень шляхом безпідставного застосування спеціального засобу сльозогінної та дратівливої дії до ОСОБА_11 , унаслідок чого потерпілому було спричинено тілесні ушкодження, на думку сторони обвинувачення, порушило основні завдання і принципи діяльності та обов`язки поліції.
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 серпня 2025 року апеляційну скаргу прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_12 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 - без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність й істотні порушення положень кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувану ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджує, що апеляційний суд не дотримався положень частини другої статті 19 Конституції України, статті 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), унаслідок чого постановив незаконну ухвалу.
Крім того, зауважує, що висновки суду апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 411 КПК не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки цей суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його рішення. 
На переконання сторони обвинувачення, суди попередніх інстанцій допустили неправильне тлумачення статті 365 КК, що призвело до помилкових висновків про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину. Посилаючись на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к, 15 січня 2019 року у справі № 645/588/15-к, 22 травня 2024 року у справі № 749/19/22, прокурор зазначає, що явний вихід службової особи за межі наданих їй повноважень - це відкриті, очевидні і для винного, і для оточуючих дії, що явно протиправні, а безпідставне застосування сили правоохоронцем, яке спричинило тілесні ушкодження потерпілому, є свідченням перевищення наданих йому повноважень. До того ж, ураховуючи практику Верховного Суду, заподіяння істотної матеріальної шкоди не є обов`язковим наслідком для кваліфікації дій особи за частиною другою статті 365 КК. Отже, на переконання прокурора, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність істотної шкоди чи недостатність наслідків є юридично незначущими для встановлення складу кримінального правопорушення, передбаченого вказаною нормою.
З огляду на це сторона обвинувачення вказує, що аналіз висновків судів попередніх інстанцій свідчить про їх упередженість. Твердження судів про те, що тільки заподіяння обвинуваченим надзвичайно тяжких наслідків може розцінюватися як злочин, суперечать змісту закону, тому що будь-яке відкрите, очевидне для всіх перевищення влади із застосуванням насильства є кримінально караним діянням.
Звертає увагу, що зазначені правові позиції Верховного Суду повною мірою стосуються дій ОСОБА_7 , який без законних підстав застосував фізичну силу до потерпілого. З урахуванням того, що обвинувачений двічі розпилив спецзасіб в обличчя ОСОБА_11 , який не чинив опору, перебував осторонь та лише здійснював відеофіксацію дій поліції, висновки судів про відсутність у ОСОБА_7 прямого умислу є безпідставними, адже такі дії є очевидним перевищенням влади.
На думку сторони обвинувачення, оскільки факт умисних насильницьких дій, які явно виходять за межі повноважень поліцейського, установлено, виправдання обвинуваченого за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК, є необґрунтованим і суперечить практиці Верховного Суду щодо тлумачення згаданої норми. Отже, суди помилково не застосували закон, який підлягав застосуванню (статтю 365 КК). 
Крім того, прокурор вказує, що дії ОСОБА_7 не лише формально містять ознаки злочину, а й грубо порушують принципи законності, необхідності та пропорційності застосування спеціальних засобів, регламентовані Законом України «Про Національну поліцію». Наголошує, що завдана потерпілому шкода є явно непропорційною, у зв`язку з тим що ОСОБА_11 не становив небезпеки та не вчиняв правопорушень. У ході судового розгляду не встановлено протиправних дій з боку ОСОБА_11 , а показаннями свідків підтверджено, що опір чинив ОСОБА_10 , що свідчить про істотне порушення принципу пропорційності.
Вважає, що посилання суду на кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 342 КК, за фактом опору ОСОБА_10 та ОСОБА_11 працівникам поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_9 є неспроможними. Сам факт цього провадження і визнання поліцейських у ньому потерпілими не доводить, що опір працівникам поліції чинив саме ОСОБА_11 й дії ОСОБА_7 стосовно нього були законними та пропорційними. 
Натомість у матеріалах справи відсутні докази законності дій ОСОБА_7 стосовно ОСОБА_11 . Усупереч статті 43 Закону України «Про Національну поліцію», спецзасіб було застосовано раптово, без попередження та за відсутності негайної загрози життю чи здоров`ю поліцейських або інших осіб. Тому такі дії ОСОБА_7 не мали правових підстав і були неприпустимими. 
Суд апеляційної інстанції зазначені норми закону не врахував і не надав оцінки діям ОСОБА_7 . 
До того ж апеляційний суд не перевірив належним чином обґрунтованості виключення місцевим судом письмових доказів, а саме компакт- дисків DVD-R марки «Polaroid» і HP та протоколів їх огляду від 6 й 13 травня 2016 року, і без детального аналізу цих доказів фактично погодився з позицією суду першої інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурори підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити. 
Виправданий ОСОБА_7 заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.  
Оцінка Суду 
Заслухавши доповідь судді, позицію виправданого, прокурорів, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.
Згідно з вимогами статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час розгляду касаційної скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених в оскаржуваному судовому рішенні, а невідповідність висновків апеляційного суду фактичним обставинам справи, на що є посилання в скарзі прокурора, не може бути предметом перегляду в касаційному суді.
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У частині першій статті 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
За нормами пункту 1 частини першої статті 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Правилами статті 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на завдання та загальні засади кримінального провадження, визначені в статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК.
Згідно із частиною першою статті 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду щодо відповідності нормам матеріального та процесуального права вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам статті 419 КПК.
Як визначено положеннями статті 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку стосовно ОСОБА_7 згаданим вимогам закону відповідає.
Доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції є безпідставними з огляду на таке.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, у якій порушувалися питання щодо незаконності виправдувального вироку суду стосовно ОСОБА_7 через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, хибну, на думку прокурора, оцінку доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягало в незастосуванні судом закону (частини другої статті 365 КК), який підлягав застосуванню, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення. Не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли вплинути на правильність вироку, апеляційний суд обґрунтовано залишив його без змін.
Згідно з пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 62 Конституції України, статтями 17, 373 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком, який не може ґрунтуватися на припущеннях; при цьому ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість й особа підлягає виправданню, якщо сторона обвинувачення не доведе її винуватості поза розумним сумнівом.
Усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України в Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo» («у випадку сумніву - на користь обвинуваченого»), відповідно до якого під час оцінювання доказів усі сумніви стосовно вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу. 
Тобто, дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія події, якою розумна й безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Отже, у достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, а означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.
За правилами статті 91 КПК доказуванню в кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Положеннями статті 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За приписами статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Дотримання зазначених вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію закріплених у статті 7 КПК таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист. 
Так, змотивувальної частини вироку вбачається, що, перевіряючи версію ОСОБА_7 , який вини у пред`явленому обвинуваченні не визнав, давати показання відмовився, зазначивши, що діяв у межах своїх службових повноважень, і наполягав на виправданні, суд першої інстанції дослідив, зокрема:
показання потерпілого ОСОБА_11 , про те, що приблизно п`ять - шість років тому йому зателефонував знайомий ОСОБА_10 і повідомив про проблеми з патрульними поліцейськими через перевірку документів на автомобіль. Прибувши на місце, він побачив патруль, багато людей та сутичку двох поліцейських із ОСОБА_10 . Припаркувавши свій автомобіль на тротуарі приблизно за 5 м від поліцейських, він підійшов до місця події і почав здійснювати відеофіксацію на мобільний телефон, намагаючись з`ясувати підстави застосування фізичної сили до ОСОБА_10 , який на той момент лежав на землі, а ОСОБА_7 разом з колегою його «заламували». На його запитання щодо правомірності вчинюваних поліцейськими дій ті не реагували. Перебуваючи на відстані близько 2 м від працівників поліції він не завдавав їм ударів та не перешкоджав їхній діяльності. Попри це, ОСОБА_7 , без попереднього попередження, двічі застосував газовий балончик, попавши йому в очі. Після інциденту він викликав наряд поліції. Далі на нього надягли кайданки та доставили до відділу поліції, де йому викликали швидку допомогу, склали постанову, а крім того, він написав відповідну заяву. Також повторно подавав заяви в прокуратуру Деснянського району м. Києва та Київську міську прокуратуру; 
показання свідків сторони обвинувачення:
ОСОБА_13 про те, що вона була очевидцем спроби поліцейських, зокрема ОСОБА_7 , перевірити документи на автомобіль у її знайомого ОСОБА_10 ( ОСОБА_10 ), який, не маючи їх при собі, викликав на місце ОСОБА_11 ( ОСОБА_11 ) підвезти документи. Коли ОСОБА_7 почав надягати кайданки на ОСОБА_10 , він ухилявся від цього. Згодом приїхав ОСОБА_11 , припаркував свій автомобіль на тротуарі та почав щось з`ясовувати в поліцейських. Свідок не чула змісту розмови ОСОБА_11 з поліцейськими, хоча перебувала поруч. Активних дій чи опору з боку ОСОБА_11 не пам`ятає, зазначивши, що він знімав події на телефон. Безпосередньо моменту застосування газового балончика до ОСОБА_11 не бачила, пізніше бачила в нього почервоніння очей. Повідомила, що він проїхав до відділку поліції добровільно;
ОСОБА_16 , який показав, що під час оформлення матеріалів дорожньо-транспортної події на вул. Кіото в м. Києві разом із напарником ОСОБА_17 вони помітили автомобіль із причепом під каву, який припаркувався з порушенням Правил дорожнього руху. Оскільки їх екіпаж прямував на перезмінку, про необхідність перевірки вказаного транспортного засобу він повідомив по рації командиру роти ОСОБА_9 , що перебувала в екіпажі з ОСОБА_7 ;
ОСОБА_18 , яка повідомила, що близько п`ять років тому поблизу парку Кіото в м. Києві стала очевидцем затримання працівниками поліції, зокрема ОСОБА_7 та його напарницею, ОСОБА_10 , який чинив опір. На місце події приїхав ОСОБА_11 , і, перебуваючи на відстані близько 2,5 м від поліцейських, почав знімати все на телефон, вимагав пояснень та ігнорував їх неодноразові вимоги відійти. Також свідок бачила, як ОСОБА_10 заподіяв удар напарниці ОСОБА_7 . У відповідь останній застосував газовий балончик. Моменту розпилення газу з балончика вона не бачила, пам`ятає, що ОСОБА_11 тер очі та відійшов убік;
показання свідка сторони захисту ОСОБА_9 , за змістом яких під час спільного патрулювання з ОСОБА_7 отримали повідомлення про автомобіль із причепом без номерних знаків на вул. Кіото в м. Києві. Прибувши на місце, вони виявили вказаний автомобіль, поруч перебував ОСОБА_10 , який не надав документи на транспортний засіб і ті, що посвідчують особу, посилаючись на те, що їх невдовзі привезуть. Коли через 30 хв очікування документи надані не були, для складання протоколу, ОСОБА_10 запропонували проїхати до відділку поліції. ОСОБА_10 нервував, вони попередили його про застосування спеціальних засобів, однак він почав чинити опір і до нього було застосовано фізичну силу для надягання кайданок. У цей момент на тротуар на великій швидкості заїхав автомобіль, який зупинився за метр від неї, створивши безпосередню загрозу життю. З автомобіля вийшов, як встановлено пізніше, ОСОБА_11 , він почав перешкоджати їм, підходив дуже близько, завдавав їй ударів по руках, що спричинило синці, хапав ОСОБА_7 за одяг та тримав щось у руці. Свідок наказала ОСОБА_11 відійти на відстань 2-3 м, попередивши про застосування інших заходів. ОСОБА_11 кричав, тоді ОСОБА_7 почав його відсторонювати від ОСОБА_10 . Як ОСОБА_7 застосував газовий балончик до ОСОБА_11 , свідок не бачила. Надалі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було доставлено до відділку поліції для оформлення матеріалів. За результатами судово-медичних експертиз у свідка та ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження, також їх визнано потерпілими у кримінальному провадженні.
Крім того, місцевий суд дослідив письмові докази сторони обвинувачення, а саме:
дані, які містяться в супровідних листах Управління патрульної поліції у м. Києві від 26 січня 2016 року № 41/11-21108, Департаменту внутрішньої безпеки Управління внутрішньої безпеки в м. Києві від 8 лютого 2016 року № з-115, б-116, висновку за результатами розгляду звернень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 8 лютого 2016 року, протоколі огляду компакт-диска DVD-R Recordable марки «Polaroid» від 13 травня 2016 року, протоколі огляду компакт-диска DVD-R марки НР від 6 травня 2016 року, постанові старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури м. Києва ОСОБА_19 від 13 травня 2016 року про визнання речовими доказами оптичного носія інформації DVD-R марки НР, об`ємом 4,7 Gb, оптичного носія інформації DVD-R Recordable марки «Polaroid», об`ємом 4,7 Gb, висновках судово-медичних експертиз від 5 квітня 2016 року № 579/е, від 26 вересня 2016 року № 1501/е та висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 16 грудня 2015 року № 2547/ж про характер, морфологію, локалізацію, ступінь тяжкості та спосіб утворення виявлених у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, відеозаписи, що містяться на компакт-дисках DVD-R марки «Polaroid» та НР з відеозаписами, інші докази, зміст яких детально наведено у вироку.
Також суд першої інстанції дослідив докази сторони захисту, зокрема:
дані, які містилися у відповіді Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП від 3 жовтня 2016 року № 663-аз/41/11/02-2016 адвокату ОСОБА_20 , постанові старшого слідчого першого СВ СУ прокуратури м. Києва ОСОБА_19 від 14 липня 2016 року про призначення психологічної експертизи з визначенням розміру моральної шкоди стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , листі з КНДІСЕ від 10 серпня 2016 року № 12018/16-61, листі слідчого ОСОБА_19 від 27 вересня 2016 року № 17/1/1-55-16 директору КНДІСЕ, копіях постанов слідчого СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_21 від 16 грудня 2015 року про визнання ОСОБА_9 , ОСОБА_7 потерпілими у кримінальному провадженні № 12015100030014987 від 16 грудня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 342 КК, постанові у справі про адміністративне правопорушення від 16 грудня 2015 року серії ПС3 № 10124 про застосування до ОСОБА_11 адміністративного стягнення у виді штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме за рух по тротуару транспортним засобом «Mitsubishi Pajero», д. н. з. НОМЕР_2 , по вул. Кіото в м. Києві 16 грудня 2015 року о 08:30, копії постанови у справі про адміністративне правопорушення від 16 грудня 2015 року серії ПС2 № 60464 про застосування до ОСОБА_10 адміністративного стягнення у виді штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме за керування транспортним засобом «Reno Cango», д. н. з. НОМЕР_1 , по вул. Кіото в м. Києві 16 грудня 2015 року о 08:30 без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, відповіді заступника начальника Управління патрульної поліції в м. Києві ДПП ОСОБА_22 від 2 лютого 2017 року № 60-аз/41/11/02-2017 адвокату ОСОБА_20 , згідно з якою постанови у справах про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_10 спрямовані для примусового виконання до відділу ДВС Дніпровського району м. Києва за місцем проживання вказаних осіб, копії висновку судово-медичної експертизи від 16 грудня 2015 року № 3560 у кримінальному провадженні № 12015100030014987 від 16 грудня 2015 року, згідно з яким під час судово-медичної експертизи ОСОБА_7 виявлений синець по задній поверхні правого плеча в нижній третині, вказане ушкодження спричинене тупим предметом, могло утворитися 16 грудня 2015 року та належить до легких тілесних ушкоджень, копії висновку судово-медичної експертизи від 16 грудня 2015 року № 3561 у кримінальному провадженні № 12015100030014987 від 16 грудня 2015 року, згідно з яким у ході судово-медичної експертизи ОСОБА_9 виявлено садна на боковій поверхні середньої фаланги третього пальця правої кисті, на тилі проксимальних фаланг першого і третього пальців лівої кисті, вказані ушкодження спричинені тупим предметом, могли утворитися 16 грудня 2015 року та належать до легких тілесних ушкоджень, відповіді заступника начальника Управління патрульної поліції в м. Києві ДПП ОСОБА_22 від 6 липня 2017 року № 430-аз/41/11/02-2017 адвокату ОСОБА_20 , згідно з якою Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП не залучено до кримінального провадження № 42016100000000155 від 22 лютого 2016 року, діями ОСОБА_7 не завдано істотної шкоди Управлінню патрульної поліції у м. Києві ДПП, відповіді Департаменту патрульної поліції від 17 серпня 2017 року № 135аз/41/2/02-2017 адвокату ОСОБА_20 , згідно з якою питання про те, чи є заподіяна правам та (або) інтересам фізичної, юридичної особи, інтересам держави шкода істотною, вирішується судом. 
Давши оцінку наданим стороною обвинувачення компакт-дискам DVD-R марки «Рolaroid» і НР, які визнані речовими доказами у провадженні та оглянуті згідно з протоколами огляду від 6 і 13 травня 2016 року, суд дійшов висновку про їх недопустимість як доказів.
Так, переглянувши в судовому засіданні ці диски, суд зазначив, що записи на них не є оригіналами, процес перебігу записів на диски не зафіксований, а джерело отримання цих даних невідоме. 
Зокрема, місцевий суд підкреслив, що відповідно до долучених стороною обвинувачення доказів два DVD-R диски з відеозаписами відеофіксації з нагрудних відеореєстраторів інспекторів Управління патрульної поліції в м. Києві екіпажів «Форт-0313» та «Форт-0314» від 16 грудня 2015 року були направлені Управлінням патрульної поліції у м. Києві ДПП на запит начальника Департаменту внутрішньої безпеки Управління внутрішньої безпеки в м. Києві супровідним листом від 26 січня 2016 року № 41/11-21108, три СD-диски були направлені Департаментом внутрішньої безпеки Управління внутрішньої безпеки в м. Києві заступнику прокурора м. Києва ОСОБА_23 разом з висновком за результатами розгляду звернень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 супровідним листом від 8 лютого 2016 року № з-115, б-116, для прийняття рішення в порядку статті 214 КПК, а тому вказані диски одержані незаконним шляхом, оскільки їх збирання та закріплення здійснено з порушенням встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку і, відповідно, дані, які містяться на них та у протоколах їх огляду, не можуть бути використані в ході прийняття процесуального рішення і на них не може посилатися суд, ухвалюючи судове рішення.
Щодо інших доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, суд першої інстанції виснував, що вони є належними, достовірними і допустимими.
Водночас суд зауважив, що докази, надані стороною обвинувачення, є недостатніми для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачувався в перевищенні службових повноважень, яке, за версією сторони обвинувачення, полягало в безпідставному застосуванні до ОСОБА_11 спеціального засобу, спорядженого речовиною сльозогінної та дратівливої дії; ці дії спричинили потерпілому тілесні ушкодження і були кваліфіковані за частиною другою статті 365 КК.
Разом з тим, як встановив суд першої інстанції, зваживши на показання свідків та письмові докази, надані стороною захисту і досліджені під час судового розгляду, у ситуації, що склалася під час затримання ОСОБА_10 , працівники поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_7 діяли в межах наданих їм законом службових повноважень. Перебуваючи у форменому одязі, вони діяли правомірно, повідомляли ОСОБА_11 про свій статус поліцейських та висували законні вимоги відійти вбік і не перешкоджати їхнім діям. Оскільки ОСОБА_11 не виконував цих вимог, а свідок ОСОБА_9 та ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження (локалізація яких підтверджувала показання ОСОБА_9 щодо дій ОСОБА_11 ), застосування ОСОБА_7 спеціального засобу, спорядженого речовиною сльозогінної та дратівливої дії, до ОСОБА_11 з метою припинити його дії не виходило за межі наданих йому як працівнику правоохоронних органів службових повноважень.
Аргументуючи своє рішення, суд зазначив, що відповідно до статей 42, 45 Закону України «Про Національну поліцію» поліція під час виконання визначених цим Законом повноважень та у передбачених в ньому випадках має право застосовувати спеціальні засоби, зокрема, кайданки і засоби, споряджені речовинами сльозогінної та дратівної дії. Вид та інтенсивність примусу мають бути пропорційними конкретній ситуації, характеру правопорушення та індивідуальним особливостям особи (стаття 43 цього Закону).
Крім того, суд першої інстанції наголосив, що за встановлених обставин дії ОСОБА_7 відповідали межам наданих йому повноважень та були вчинені на підставі й у спосіб, визначені законом. При цьому суд зауважив, що згідно із частиною другою статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання фізичними та юридичними особами.
Також, суд підкреслив, що правомірне застосування поліцейським заходів примусу на підставі цього Закону виключає об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК, навіть якщо особі заподіяно легкі тілесні ушкодження.
Дослідивши та оцінивши докази сторін, а також показання потерпілого і свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона обвинувачення не надала доказів, які би поза розумним сумнівом доводили наявність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК. У зв`язку із цим суд ухвалив виправдувальний вирок у порядку частини першої статті 373 КПК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, яка за змістом фактично збігається з доводами касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК перевірив викладені в ній доводи, проаналізував їх, надав на них вичерпну відповідь і, навівши в ухвалі достатні мотиви постановленого рішення, визнав ці доводи необґрунтованими та спростував.
Так, погоджуючись із вироком місцевого суду та відхиляючи доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, апеляційний суд, повторно дослідивши докази у кримінальному провадженні, зазначив, що надані стороною обвинувачення докази в сукупності не доводили поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК.
Апеляційний суд вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_7 у конкретній обстановці відповідали межам наданих йому законом повноважень, були вчинені на підставі та у спосіб, передбачені законодавством України, і заподіяння поліцейським легких тілесних ушкоджень особі під час правомірного застосування заходів примусу не утворює об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК.
У контексті кримінально-правової кваліфікації дій працівника правоохоронного органу за статтею 365 КК вирішальним є встановлення того, чи були дії працівника правоохоронного органу такими, що явно виходили за межі наданих йому прав чи повноважень. Частина друга цієї статті охоплює випадки, коли такі дії супроводжувалися насильством, погрозою його застосування, використанням зброї чи спеціальних засобів або болісними й такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к, для кваліфікації дій за частиною другою статті 365 КК заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні пункту 3 примітки до статті 364 КК не є обов`язковою умовою. Водночас обов`язковою залишається наявність дій, які явно виходять за межі наданих працівникові правоохоронного органу прав чи повноважень, у поєднанні принаймні з однією з кваліфікуючих ознак, передбачених частиною другою статті 365 КК.
Суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується умисною формою вини. Вказівка закону на явний вихід за межі наданих прав чи повноважень означає необхідність встановити, що такий вихід був очевидним і безсумнівним насамперед для самої службової особи, а також що вона усвідомлювала протиправність своєї поведінки та передбачала її суспільно небезпечні наслідки.
Доведення суб`єктивної сторони кримінального правопорушення зазвичай ґрунтується не лише на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі сукупності доказів, які характеризують дії обвинуваченого, спосіб їх вчинення, обстановку події та інші обставини. Саме з огляду на цю сукупність суд робить висновок про доведеність або недоведеність відповідних ознак поза розумним сумнівом.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що потерпілий ОСОБА_11 внаслідок застосування до нього заходів примусу отримав легкі тілесні ушкодження, що підтверджувалося висновками судово-медичних експертиз від 5 квітня 2016 року № 579/е та від 26 вересня 2016 року № 1501/е. Водночас заподіяння особі легких тілесних ушкоджень під час правомірного застосування поліцейським заходів примусу у спосіб і на підставах, визначених законом, саме собою не утворює об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК.
Водночас апеляційний суд зазначив, що під час перегляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури підтверджено, що в ході затримання ОСОБА_10 ОСОБА_7 та ОСОБА_9 діяли законно і в межах службових повноважень, були у форменому одязі, ідентифікували себе як працівники поліції та висунули ОСОБА_11 законну вимогу не перешкоджати їхній діяльності, яку той проігнорував. Зважаючи на заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень поліцейським, що підтверджувалось показаннями свідка ОСОБА_9 , застосування ОСОБА_7 спецзасобу для припинення дій ОСОБА_11 не виходило за межі наданих йому як працівнику правоохоронного органу службових повноважень.
З огляду на викладене Суд вважає безпідставними твердження прокурора про необґрунтованість висновків судів щодо відсутності в діях ОСОБА_7 прямого умислу на явне перевищення службових повноважень та щодо його виправдання за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК.
Посилання прокурора на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к, 15 січня 2019 року у справі № 645/588/15-к, 22 травня 2024 року у справі № 749/19/22 не є релевантними обставинам кримінального провадження, яке є предметом розгляду. 
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к рішення стосувалося визначення способу тлумачення викладених у частині другій статті 365 КК слів: «дії, передбачені частиною першою цієї статті» - як таких, що відсилають тільки до дій, які явно виходять за межі наданих службовій особі прав чи повноважень, чи охоплюють ще й їх наслідки у виді істотної шкоди в розумінні пункту третього примітки до статті 364 КК.
У постановах від 15 січня 2019 року у справі № 645/588/15-к та від 22 травня 2024 року у справі № 749/19/22, якими відмовлено в задоволенні касаційних скарг, висловлено правові позиції щодо інших матеріально-правових підстав кримінальної відповідальності, які не мають спільних визначальних ознак з обвинуваченням у цьому провадженні, а тому не можуть бути застосовані за аналогією.
Доводи прокурора про те, що висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності істотної шкоди чи недостатності наслідків є юридично незначущими для встановлення складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК, також позбавлені підстав.
Аналіз змісту судових рішень свідчить, що таких висновків у них немає. Натомість, з огляду на встановлені фактичні обставини та досліджені докази, суди дійшли переконання, що ОСОБА_7 не перевищив службових повноважень і на законних підставах застосував до ОСОБА_11 спеціальний засіб, споряджений речовиною сльозогінної та дратівливої дії.
Аргументи прокурора про те, що дії ОСОБА_7 грубо порушували принципи законності, необхідності та пропорційності застосування спеціальних засобів, регламентовані Законом України «Про Національну поліцію», суди попередніх інстанцій ретельно перевірили. Твердження прокурора про відсутність загрози з боку ОСОБА_11 та наявність опору лише з боку ОСОБА_10 спростовані мотивованими висновками судів, які надали належну оцінку показанням очевидців, письмовим доказам і фактичним обставинам події.
Не є слушними й доводи прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно послався на наявність кримінального провадження за фактом опору ОСОБА_10 та ОСОБА_11 працівникам поліції ОСОБА_7 і ОСОБА_9 (частина перша статті 342 КК), оскільки сам факт такого провадження та визнання поліцейських потерпілими в ньому не підтверджує, що опір чинив саме ОСОБА_11 , і не доводить законності чи пропорційності застосування до нього спеціального засобу.
Спростовуючи аналогічні доводи, апеляційний суд зазначив, що визнання особи потерпілою у кримінальному провадженні не встановлює факту вчинення кримінального правопорушення або самої події кримінального правопорушення. Тому посилання місцевого суду на ці обставини не були вирішальними для ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження і аргументи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином обґрунтованості виключення місцевим судом письмових доказів, а саме компакт-дисків DVD-R марки «Polaroid», HP і протоколів їх огляду від 6 та 13 травня 2016 року, та без детального аналізу цих доказів фактично погодився з позицією місцевого суду.
З матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції належним чином мотивував і обґрунтував у вироку своє рішення про недопустимість цих доказів.
Апеляційний суд, переглядаючи провадження в апеляційному порядку, повторно дослідив у судовому засіданні компакт-диски DVD-R марки «Polaroid» і HP, а також протоколи їх огляду від 6 та 13 травня 2016 року і погодився з рішенням місцевого суду.
Підстав вважати помилковими рішення судів попередніх інстанцій про визнання зазначених доказів недопустимими Суд не вбачає.
Суд апеляційної інстанції наголосив, що місцевий суд повно і всебічно провів судовий розгляд, належним чином дослідив обставини справи, перевірив наявні в матеріалах кримінального провадження докази та, з огляду на їх оцінку в сукупності, обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Також слід зазначити, що, оскаржуючи ухвалу апеляційного суду, прокурор не конкретизує, які саме доводи апеляційної скарги цей суд усупереч вимогам кримінального процесуального закону не дослідив, не перевірив, не оцінив або на які з них не надав відповіді.
Указані в касаційній скарзі доводи, які за своєю суттю майже аналогічні тим, що були предметом апеляційної перевірки, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду і давали підстави для її скасування.
Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, суд апеляційної інстанції погодився з вироком місцевого суду, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК.
Суд поділяє висновок апеляційного суду про те, що рішення суду першої інстанції щодо відсутності в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення є належним чином аргументованим і вмотивованим.
У цілому доводи касаційної скарги прокурора зводяться до незгоди з оцінкою доказів та встановлених судами обставин кримінального провадження. Однак така незгода, з урахуванням положень частини першої статті 433 КПК, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Оскаржувана ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив цей суд, ухвалюючи рішення, та положення закону, якими він керувався.
Під час перевірки оскаржуваного рішення суд касаційної інстанції не встановив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли би зумовити його зміну або скасування. Отже, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора Суд не вбачає.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3