ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 606/1992/25 пров. № А/857/5506/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П. Обрізка І.М., 
секретаря судового засідання Хомича О.Р. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 07 січня 2026 року (головуючий суддя Мельник А.В., м.Теребовля) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, - 
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив скасувати постанову №6/583 від 10.10.2025 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 07 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмолено. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність притягнення апелянта до адміністративної відповідальності, визнавши непроходження ним військово-лікарської комісії до 05.06.2025 триваючим адміністративним правопорушенням. Такий висновок вважає помилковим, бо обов`язок пройти повторний медичний огляд був прямо та однозначно обмежений у часі конкретною датою – до 05.06.2025, і цей обов`язок стосувався обмеженого кола осіб, а саме тих, які раніше були визнані непридатними чи обмежено придатними згідно висновків попередніх ВЛК ( ОСОБА_1 раніше таким не визнавався). Після спливу цього строку правопорушення вважається закінченим, а не таким, що триває у часі. Закон не містить положень, які б визначали непроходження ВЛК після встановленого граничного строку як триваюче правопорушення. Посилання суду на листи Міністерства юстиції України є необґрунтованим, оскільки такі листи не є нормативно-правовими актами та не можуть змінювати правову природу адміністративного правопорушення. Відтак строк притягнення до адміністративної відповідальності мав обчислюватися з 06.06.2025, а постанова від 10.10.2025 винесена з порушенням вимог статті 38 КУпАП.
Крім того, суд безпідставно визнав, що право апелянта на захист було дотримано. Відповідач зазначав у відзиві на позов про те, що ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про дату та місце розгляду справи, що засвідчується його підписом у протоколі №465 від 07.10.2025. Однак суд не врахував, що в протоколі, в якому розписався ОСОБА_1 була зазначена інша дата розгляду справи - 09.10.2025 року. Фактично, розгляд справи, як такий, не відбувався ні 09.10 ні 10.10.2025року. ТЦК та СП обмежився формальним винесенням постанови, мотивуючи це тим, що ОСОБА_1 визнав свою вину у вчиненні порушення. Однак підпис у протоколі сам по собі не підтверджує реального забезпечення прав, гарантованих статтею 268 КУпАП, зокрема права брати участь у розгляді справи, надавати пояснення, заявляти клопотання та користуватися правовою допомогою. Матеріали справи не містять доказів того, що апелянту було роз`яснено його процесуальні права або що він добровільно відмовився від участі у розгляді справи. Також відсутні докази вручення копії постанови у день її винесення, що позбавило апелянта можливості своєчасно реалізувати право на захист та на оскарження. Суд погодився з доводами позивача, що оскаржувана постанова йому не вручалась, у зв`язку з чим поновив строк на її оскарження.
Неповідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про дату та час розгляду справи не може розглядатися як формальний або неістотний недолік, оскільки безпосередньо стосується реалізації права на захист, гарантованого статтею 268 КУпАП. Розгляд справи за відсутності такої особи допускається лише за умови наявності доказів її належного повідомлення та за відсутності клопотання про відкладення розгляду. За відсутності зазначених умов розгляд справи без участі особи суперечить вимогам процесуального закону.
Вина апелянта була визнана судом доведеною лише на підставі протоколу про адміністративне правопорушення та короткого запису у графі пояснень. Водночас суд не дослідив, чи був раніше апелянт визнаний непридатним чи обмежено придатним до служби, тобто чи виникав в нього обов`язок самостійно пройти ВЛК до 05.06.2025 року, чи мав він реальну можливість виконати цей обов`язок з урахуванням стану його здоров`я. Із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 був раніше визнаний обмежено придатним до військової служби. Однак суд зробив протилежний висновок лише через те, що сторони не висловлювали заперечень стосовно цього.
Вважє, що якраз в процесі розгляду справи, який так і не був проведений, ОСОБА_1 якраз і мав можливість звернути увагу ТЦК та СП на той факт, що раніше він ніколи не визнавався непридатним чи обмежено придатним до військової служби.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2025 т.в.о.начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 винесена постанова №6/583 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.
Зі змісту вказаної постанови слідує, що 07.10.2025 о 11 год. 30 хв. ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 для уточнення військово-облікових даних.
Під час звіряння військово-облікових даних в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 стало відомо, що ОСОБА_1 вчасно не пройшов військово-лікарську комісію до 05.07.2025 ( п.2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в ТЦК та СП та поліцейських на соціальний захист»).
Таким чином ОСОБА_1 вчинив правопорушення передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, яке вчинене в особливий період, чим порушив вимоги ч.1 та ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.3 ст.17 Закону України «Про оборону України».
Винесенню вказаної постанови передувало складення протоколу №465 від 07.10.2025 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП (вчинення порушення в особливий період) із зазначенням аналогічних обставин вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП. У протоколі зазначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться що 12 год. 30 хв. 09.10.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), стоїть підпис позивача. В графі «пояснення особи» зазначено «прошу суворо не наказувати, вину в тому, що не пройшов ВЛК визнаю».
Не погоджуючись із винесеною постановою № 6/583 від 10.10.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
При цьому суд правильно вважав, що притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указами Президента України №64/2022 та №69/2022 від 24.02.2022 в Україні оголошено воєнний стан та загальну мобілізацію, які діють і по цей час.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно частини третьої статті 210 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, а саме: порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період, тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до п. 2 Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 12.02.2025 № 4235-IX установлено, що «громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду».
Відповідно до пункту 5 частини 1статті 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Згідно із статтею 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно матеріалів справи, позивач є громадянином України у віці 42-двох років, на момент винесення оскаржуваної постанови був обмежено придатним до військової служби. Відповідно, в силу вимоги законодавства ОСОБА_1 зобов`язаний був пройти повторний медичний огляд до 05.06.2025. При цьому, суд підставно зауважив, що у даному випадку відповідач не повинен був направляти відповідні повістки громадянам, які є обмежено придатними до військової служби з вимогою явки до ТЦК та СП для отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду. Навпаки громадянин, який є обмежно придатним до військової служби самостійно зобов`язаний звернутися до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста для отримання такого направлення. При цьому суд вірно вважав, що оскільки ОСОБА_1 визнаний в установленому порядку особою з інвалідністю лише 02.10.2025, то відповідно мав обов`язок щодо самостійного проходження медичного огляду до 05.06.2025, який він не виконав, тобто умисно вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Крім того, суд підставно відхилив твердження позивача про те, що він не був повідомлений про розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно нього, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення №465 від 07.10.2025 зазначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться що 12 год. 30 хв. 09.10.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), стоїть підпис позивача. В графі «пояснення особи» зазначено «прошу суворо не наказувати, вину в тому, що не пройшов ВЛК визнаю». 
Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач до 05.06.2025 самостійно або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста звертався до ТЦК та СП з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, суд дійшов до правильного переконання, що оскаржувана постанова винесена відповідно до вимог чинного законодавства, є правомірною.
При цьому суд вірно зауважив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.05.2018 у справі № 753/4366/17, можливі окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови не спростовують здійсненого адміністративного правопорушення, оскільки окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.
Щодо доводів позивача про порушення строків накладення стягнення, то суд першої інстанції правильно врахував, що згідно з ч.9 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Оскільки відповідач виявив вказане порушення 07.10.2025, що зафіксовано у протоколі №465 від 07.10.2025 про адміністративне правопорушення, а постанова № 6/583 в справі про адміністративне правопорушення винесена 10.10.2025, то суд вірно вважав, що така винесена в межах трьох місяців з дня його виявлення та одного року з дня його вчинення (06.06.2025).
Зважаючи на вказане вище, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є правомірною та підстави для її скасування відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, тому таке слід залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити. 
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 07 січня 2026 року у справі №606/1992/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко