30 квітня 2026 року
м. Київ

ОКРЕМА ДУМКА 
суддів Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О., Короля В. В., Мазура М. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
справа № 9901/459/21
провадження № 11-329заі25
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Предметом розгляду у цій справі була заява позивачки про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, подана в порядку статей 3811, 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), з підстав невиконання відповідачем у повному обсязі судових рішень у частині стягнення судових витрат.
2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви позивачки з мотивів відсутності підстав для здійснення судового контролю, оскільки відповідач у добровільному порядку визначив суму, що підлягає відшкодуванню, а позивачка не заперечувала проти правильності її обрахунку. Водночас питання неповноти перерахування коштів (пов`язане з утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), на думку суду, не може бути предметом дослідження під час розгляду цієї заяви, а має розглядатися в межах окремого судового провадження.
3. За результатами апеляційного перегляду Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви, зазначивши, зокрема, що визначені положеннями статей 382, 3821 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду. Таке право реалізується за наявності об`єктивних обставин, що ставлять під сумнів виконання рішення, тоді як у цій справі на час розгляду заяви вже була наявна інформація, задля отримання якої суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт. Водночас Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок суду першої інстанції про те, що порушені питання можуть бути предметом окремого провадження, зауваживши, що забезпечення виконання судового рішення не може породжувати нові спори.
4. З висновками більшості суддів Великої Палати Верховного Суду щодо залишення без змін ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не погоджуємося.
5. На наше переконання, стадія розгляду заяви про зобов`язання подати звіт не передбачає остаточної оцінки повноти виконання судових рішень, а на цьому етапі суд може перевірити лише наявність об`єктивних ознак невиконання або неналежного виконання рішення. У цій справі обґрунтоване посилання позивачки про отримання нею стягнутих за рішеннями суду судових витрат у меншому розмірі, ніж присуджено, було достатньою підставою, що ставить під сумнів повне виконання судових рішень.
6. Вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції, маючи відповідні процесуальні повноваження, визначені КАС України, мала скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення - про задоволення заяви позивачки та зобов`язання суб`єкта владних повноважень (відповідача) подати до суду першої інстанції звіт про виконання судових рішень, а також здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи. Відмова у задоволенні зазначеної заяви позивачки фактично змусить її ініціювати нові судові процеси задля виконання судових рішень, що суперечить принципу процесуальної економії, меті адміністративного судочинства та конвенційним гарантіям обов`язковості виконання судових рішень. 
7. З огляду на викладене щодо наведеного висловлюємо окрему думку виходячи з таких міркувань.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і мотиви заяви позивачки
8. 30 липня 2025 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 (далі також - позивачка, заявниця) про зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду, в якій позивачка просила суд зобов`язати Верховну Раду України протягом десяти робочих днів з моменту постановлення відповідної ухвали Касаційним адміністративним судом подати до суду звіт про виконання судових рішень у справі № 9901/459/21, а саме:
- рішення Касаційного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року про стягнення з Верховної Ради України на користь позивачки судового збору в розмірі 908,00 грн;
- додаткового рішення Касаційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Верховної Ради України на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 537,50 грн;
- додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Верховної Ради України на користь позивачки судових витрат у розмірі 33 330,50 грн.
9. Заява позивачки обґрунтована тим, що Верховна Рада України в особі головного розпорядника бюджетними коштами - Управління справами Апарату Верховної Ради України частково виконала зазначені вище судові рішення, а саме сплатила ОСОБА_1 : 730,94 грн (не сплаченими залишаються 177,06 грн); 13 312,69 грн (не сплаченими залишаються 3 224,81 грн); 26 831,05 грн (не сплаченими залишаються 6 499,45 грн). Решта коштів не сплачені з посиланням на те, що вони були утримані Управлінням справами Апарату Верховної Ради України як податковим агентом як податки та збори під час виплати доходу ОСОБА_1 .
10. Позивачка зазначила, що відповідач не виконав судові рішення на загальну суму 9 901,32 грн.Водночас зауважила, що сума судових витрат, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 (судовий збір) за судовим рішенням, спрямовується на відшкодування збитків, завданих їй шляхом заподіяння матеріальної шкоди, спричиненої витратами на скасування протиправного рішення Верховної Ради України. 
11. За твердженням заявниці, в розумінні підпункту «а» підпункту 164.2.14 та підпункту «г» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню, не відноситься до загального оподаткованого доходу ОСОБА_1 та не є базою утримання податку на доходи фізичних осіб і військового збору.
12. Також позивачка у заяві зазначила, що видані в адміністративній справі № 9901/459/21 виконавчі листи від 21 січня 2024 року повернуті їй без виконання листом Державної казначейської служби України від 20 березня 2025 року, оскільки у відповідача немає ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Крім того, Верховна Рада України не обслуговується та не має відкритих рахунків в органах Казначейства.
Короткий зміст судових рішень, що підлягали виконанню
13. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 05 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково, а саме:
- визнав протиправним та скасував рішення Верховної Ради України про позбавлення народного депутата України ОСОБА_1 права брати участь у п`яти пленарних засіданнях Верховної Ради України, прийняте 05 листопада 2021 року на двадцятому пленарному засіданні шостої сесії Верховної Ради України ІХ скликання;
- стягнув з Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.
14. Додатковим рішенням від 07 червня 2023 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду задовольнив частково заяву представника позивачки про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 537,50 грн.
15. Велика Палата Верховного Суду постановою від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу Верховної Ради України на рішення Касаційного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року залишила без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Верховної Ради України на додаткове рішення Касаційного адміністративного суду від 07 червня 2023 року залишено без задоволення, а додаткове рішення - без змін.
16. Додатковою постановою від 18 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду задовольнила заяву ОСОБА_1 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у справі № 9901/459/21 та стягнула на її користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Верховної Ради України судові витрати в розмірі 33 330,50 грн.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції
17. Ухвалою від 20 серпня 2025 року Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судових рішень у справі № 9901/459/21.
18. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач у добровільному порядку правильно визначив суму, що підлягає відшкодуванню за рішеннями у цій справі. Натомість представниця позивачки не зазначала про зловживання відповідачем процесуальними правами у процесі добровільного виконання судових рішень, фактів зволікання чи несвоєчасності виконання судових рішень.
19. Водночас спірним для сторін є питання правомірності нарахування Управлінням справами Апарату ВРУ податку на доходи фізичних осіб та військового збору на суму судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за рішеннями суду, при виконанні Управлінням функцій податкового агента. Однак таке питання не є предметом дослідження у порядку розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, оскільки воно стосується застосування норм матеріального права у податкових правовідносинах і може бути предметом розгляду окремого судового провадження.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі
20.  ОСОБА_1 подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2025 року, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати та задовольнити її заяву про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судових рішень.
21. Позивачка зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не врахував принципу ефективності судового процесу в адміністративному судочинстві, а також те, що судовий контроль за виконанням судового рішення не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
22. Також позивачка зауважує, що, суд дійшов висновків про виконання Верховною Радою України судових рішень на стадії розгляду питання про необхідність зобов`язання подати звіт, що є передчасним, адже оцінка обставин виконання рішення може бути здійснена судом лише на стадії розгляду поданого звіту.
23.  За твердженням скаржниці, сама обставина нарахування Верховною Радою України належної позивачці до виплати суми судових витрат не може свідчити про виконання рішень, оскільки сума не виплачена у повному обсязі.
24. 05 листопада 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, понесених в судах першої та апеляційної інстанцій, в межах розгляду цієї справи, шляхом стягнення з Верховної Ради України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
25. Верховна Рада України у відзиві на апеляційну скаргу заперечувала проти задоволення заяви позивачки з огляду на виконання судових рішень у цій справі.
26. Відповідач зазначає, що з метою добровільного виконання рішень суду у справі 
№ 9901/459/21 Управління справами Апарату Верховної Ради України (яке є головним розпорядником бюджетних коштів) звернулося до Державної податкової служби України про надання індивідуальної податкової консультації щодо практичного застосування норм законодавства в частині оподаткування як додаткового блага у вигляді суми грошового відшкодування судових витрат (судового збору та витрат на правничу допомогу) за рішенням суду. 
27. Державна податкова служба України надала індивідуальну податкову консультацію від 19 березня 2024 року № 1460/ІПК/99-00-24-03-03 ППК, у якій зазначила правові підстави щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб, а також військовим збором суми грошового відшкодування судових витрат (судового збору та витрат на правничу допомогу). Відповідно до зазначеної податкової консультації сума судових витрат (судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи), яка відшкодовується фізичній особі за рішенням суду юридичною особою, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу такого платника як додаткове благо та оподатковується податком на доходи фізичних осіб і військовим збором на загальних підставах. 
28. З огляду на роз`яснення Державної податкової служби України Управління справами Апарату Верховної Ради України, на виконання рішень суду в добровільному порядку, здійснило нарахування до відшкодування ОСОБА_1 понесених судових витрат у розмірі 50 776,00 грн з одночасним вирахуванням із цієї суми податків і зборів.
29. 19 листопада 2025 року від відповідача до Великої Палати Верховного Суду надійшли пояснення, в яких він заперечує проти задоволення заяви скаржниці від 05 листопада 2025 року про розподіл судових витрат, стверджуючи, що стаття 139 КАС України передбачає розподіл судових витрат виключно у разі задоволення позову сторони, а не інших процесуальних документів, зокрема заяви про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судових рішень. 
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
30. 30 квітня 2026 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою апеляційну скаргу позивачки задовольнила частково. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 9901/459/21 змінила. Виклала мотивувальну частину зазначеної ухвали в редакції цієї постанови. У решті ухвалу залишила без змін. У задоволенні заяви позивачки від 05 листопада 2025 року про розподіл судових витрат відмовила.
31. Постанова Великої Палати Верховного, з-поміж іншого, мотивована так.
32. Визначені статтями 382, 3821 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Так, підставою для зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є обставини, які ставлять під сумнів виконання цим суб`єктом судового рішення. При цьому йдеться не про будь-якого суб`єкта владних повноважень і не про будь-який обов`язок, який може виникнути у зв`язку з набранням судовим рішенням законної сили, а саме про виконання відповідачем в адміністративній справі обов`язку (обов`язків), який (які) покладено на нього судовим рішенням.
33. Відповідно до змісту норм статей 382, 382 КАС України логічним є висновок, що задоволення заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення має на меті встановлення, зокрема, таких обставин: чи виконано рішення суду, якщо так, то у який строк, порядок та спосіб.
34. З матеріалів заяви представника ОСОБА_1 та відзиву на неї суд першої інстанції встановив, що відповідач не заперечував проти виконання судових рішень в частині стягнення на користь позивачки судових витрат. У добровільному порядку нарахував відповідну до виплати суму. Проте при її виплаті як податковий агент вирахував з неї суми податку і збору. Проти цих обставин представник позивачки не заперечує. Таким чином, у суду першої інстанції станом на час розгляду заяви вже була інформація, з метою отримання якої суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.
35. Зміст цієї інформації дає змогу зрозуміти, що ОСОБА_1 не погоджується зі способом виконання Верховною Радою України рішень у цій справі, а саме стягненням відповідачем сум податку та збору, який, на думку позивачки, порушує її права. Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначає, що одним із способів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах є визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Особливості застосування такого способу судового контролю за виконанням судових рішень визначені статтею 383 КАС України. 
36. З матеріалів цієї справи вбачається, що граничний строк пред`явлення до виконання виконавчих листів, виданих Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду 21 лютого 2024 року, не сплинув, що, у свою чергу, не позбавляло заявницю можливості звернутись до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про наявність підстав для відмови у задоволенні такої заяви.
37. Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що порушені сторонами питання, які стосуються застосування норм матеріального права при виконанні судових рішень у цій справі, можуть бути предметом розгляду окремого судового провадження. Забезпечення виконання судового рішення не може породжувати нові спори та бути предметом їх розгляду. Така гарантія, як забезпечення виконання рішення, досягається вжиттям спеціальних заходів впливу на боржника.
38. Ураховуючи результат апеляційного перегляду ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2025 року, а саме відсутність підстав для задоволення заяви позивачки про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, заява ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, понесених під час виконання рішень у цій справі, задоволенню не підлягає.
СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
39. З огляду на наведені вище заперечення щодо сформульованих Великою Палатою Верховного Суду висновків у цій справі вважаємо за необхідне в окремій думці зосередити увагу на таких питаннях.

Щодо обов`язковості судових рішень та ролі інституту судового контролю у забезпеченні їх виконання
40. Відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
41. Положення щодо обов`язковості виконання судового рішення також закріплені у нормах КАС України. Зокрема, частина друга статті 14 цього Кодексу визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
42. Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
43. Схожі положення закріплені у статтях 18, 326 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
44. Подібні за змістом норми містяться також у частинах другій - четвертій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
45. Конституційний Суд України наголошував, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Таке право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
46. У Рішенні від 15 травня 2019року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України зауважив, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них.
47. Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).
48. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
49. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
50. У рішенні від 21 грудня 2004 року у справі «Деркач та Палек проти України» ЄСПЛ наголошував, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.
51. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції провадження з виконання судового рішення є невід`ємною частиною судового розгляду та важливою стадією процесу правосуддя (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», від 11 січня 2005 року у справі «Дубенко проти України»).
52. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).
53. Отже, невід`ємним елементом обов`язковості судових рішень є їх виконуваність (executability), що передбачає своєчасне та належне виконання ухваленого на користь особи судового рішення як фундаментальну складову права кожного на справедливий суд.
54. Тож, на наше переконання, безумовним є те, що кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами, адже лише виконаний судовий акт реалізує право на справедливість. Тому після ухвалення судового рішення та набрання ним законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації особою тих прав та інтересів, заради захисту яких вона зверталася з позовом до суду.
Щодо інституту судового контролю в процесуальному законі
55. Відповідно до статті 3811 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382 - 3823 і 383 цього Кодексу.
56. Правовий інститут судового контролю за виконанням судових рішень є комплексним механізмом, спрямованим на забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судового рішення, який охоплює:
- оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного або приватного виконавця, а також посадових осіб органів державної виконавчої служби (стаття 287 КАС України, статті 4471-453 ЦПК України), статті 3391-345 ГПК України);
- застосування судом заходів процесуального впливу, зокрема, шляхом зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення (стаття 382-3823 КАС України, статті 4531-4534 ЦПК України, статті 3451-3454 ГПК України);
- визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених боржником на виконання судового рішення (стаття 383 КАС України).
57. Такий інститут має на меті забезпечення належного та повного виконання судового рішення, що набрало законної сили, а підставою для застосування норм зазначеного інституту є підтверджений факт невиконання цього рішення (або його виконання не в повному обсязі).
58. Звертаємо увагу на те, що на сьогодні Україна посідає одне з провідних місць за кількістю звернень до ЄСПЛ, зумовлених незадовільним станом виконанням рішень національних судів. Нині ситуація щодо низької ефективності виконання судових рішень набула в державі критичних масштабів, що становить системну проблему порушення статті 6 Конвенції.
59. Уперше на системний характер цієї проблеми ЄСПЛ звернув увагу у рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», в якому зазначив, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
60. Згодом у рішенні від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» ЄСПЛ встановив відсутність необхідних заходів загального характеру та ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з невиконанням рішень національних судів. Водночас ЄСПЛ зауважив, що правові питання за Конвенцією щодо тривалого невиконання рішень національних судів в Україні вже були зазначені ЄСПЛ у пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».
61. Масштабність проблеми невиконання (тривалого виконання) судових рішень та ухвалення ЄСПЛ рішення у наведеній справі, а також у справах, які їй передували, слугували підґрунтям для схвалення Кабінетом Міністрів України розпорядженням від 30 вересня 2020 року № 1218-р Національної стратегії розв`язання проблеми невиконання рішень судів, боржниками за якими є державний орган або державне підприємство, установа, організація, дія якої на сьогодні розпорядженням від 21 січня 2025 року № 47-р продовжена на період до 2027 року.
62. Комітет міністрів Ради Європи як один із ключових органів Ради Європи, здійснюючи нагляд за виконанням Україною рішень ЄСПЛ, не раз наголошував на необхідності якнайшвидшого ухвалення плану заходів, спрямованих на повне та своєчасне виконання судових рішень. Згідно зі щорічним звітом Комітету міністрів Ради Європи за 2019 рік Україна посідала третє місце серед країн з найбільшою кількістю заяв до ЄСПЛ та справ, що перебувають під наглядом Комітету міністрів Ради Європи. Зокрема, група справ «Іванов / Бурмич» перебуває під посиленим наглядом і стосується довготривалої структурної проблеми невиконання або несвоєчасного виконанн я судових рішень національних судів, що є порушенням статей 6, 13 Конвенції, а також статі 1 Першого протоколу до Конвенції.
63. Відповідно до даних щорічного звіту Комітету міністрів Ради Європи за 2025 рік група справ «Юрій Миколайович Іванов / Бурмич та інші проти України» залишається під посиленим наглядом через системну проблему невиконання судових рішень національних судів. Водночас у звіті наголошено на необхідності посилення спроможності держави виконувати рішення суду.
64. У Меморандумі Департаменту з виконання рішень ЄСПЛ H/Exec(2025)4 (підготовленому для Комітету міністрів Ради Європи) - «Справи, розглянуті Комітетом міністрів, щодо невиконання або затримки виконання національних судових рішень в Україні: група справ Жовнер (заява № 56848/00), справи Юрій Миколайович Іванов (заява № 40450/04) та Бурмич та інші (заява № 46852/13) проти України» зазначалось, що українська судова практика свідчить про те, що суди та сторони все частіше почали використовувати інструменти судового контролю (нагляду) за виконанням рішень. Тому важливо, щоб ця практика розвивалася однаково та відповідно до принципів ЄСПЛ, його прецедентного права, практики Комітету міністрів та стандартів Ради Європи. Участь судів у виконанні їхніх рішень повинна формуватися послідовною судовою практикою, а обмеження ролі судової влади та судів у виконанні рішень мають бути чітко визначені. 
65. Водночас у наведеному Меморандумі акцентувалось на тому, що кінцевою метою судового контролю має бути сприяння виконанню, уникнення перегляду попередніх судових рішень, що мають силу res judicata, та посилення, за необхідності, процесуальними засобами та без надмірного формалізму, виконавчих дій, що сприятиме повному та своєчасному виконанню рішення. Судове звернення за переглядом або тлумаченням рішення чи його резолютивної частини мають бути суворо обмежені, щоб уникнути зловживання процесуальними нормами під час виконання рішення, забезпечити правову визначеність та запобігти сумніву в остаточності та обов`язковому характері рішення, що виключає або обмежує будь-які можливості перегляду.
66. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що ефективний захист учасника судового провадження й відновлення справедливості передбачає зобов`язання адміністративних органів влади виконувати рішення [див. рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece); від 28 травня 2003 року у справі «Киртатос проти Греції» (Kyrtatos v. Greece)]. У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим [див. рішення від 02 березня 2004 року у справі «Сабін Попеску проти Румунії» (Sabin Popescu v. Romania); від 31 березня 2005 року у справі «Матеус проти Франції» (Matheus v. France)], і рішення не може не виконуватись, бути позбавленим юридичної сили, або незаконно відкладатися [див. рішення від 28 липня 1999 року у справі «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy)].
67. Наголошуємо на тому, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично (див. рішення ЄСПЛ від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України»). 
68. У рішенні від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України» ЄСПЛ зауважував, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
69. Тож інститут судового контролю не є факультативним, а є ключовою гарантією реальності судового захисту. Відмова від активного застосування процесуальних засобів, зокрема обов`язку подати звіт про виконання рішення, фактично нівелює право заявника на виконання судового рішення, що суперечить практиці ЄСПЛ щодо недопустимості «ілюзорності» правосуддя та позитивного обов`язку держави забезпечити виконання остаточного рішення.
70. З огляду на викладене, на наше переконання, Великій Палаті Верховного Суду під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали належало врахувати наведені конституційні принципи й міжнародні стандарти щодо обов`язковості судових рішень (їх виконуваності) та, вирішуючи питання щодо здійснення судового контролю (зокрема, за заявою позивачки про зобов`язання подати звіт), виходити з активної ролі суду у забезпеченні остаточного виконання судового рішення, без якого право на судовий захист втрачає сенс.
Щодо порушення стадійності судового контролю та оцінки повноти виконання судового рішення на стадії прийняття заяви (статі 382-3823 КАС України)
71. Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивачки про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судових рішень, оскільки вважала, що відповідне диспозитивне право суду реалізовується судом за наявності об`єктивних обставин, що ставлять під сумнів виконання рішення, тоді як у цій справі на час розгляду заяви вже була наявна інформація, про надання якої просить позивачка.
72. Тобто Велика Палата Верховного Суду фактично дійшла висновку про відсутність підстав для здійснення судового контролю на стадії розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
73. Дійсно, Велика Палата Верховного Суду обґрунтовано зауважила, що зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення є диспозитивним правом суду, яке реалізується, зокрема, за поданням письмової заяви особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, за наявності об`єктивних обставин, що ставлять під сумнів виконання такого рішення.
74. Утім, на наше переконання, хибним є підхід Великої Палати Верховного Суду щодо надання оцінки повноті виконання судового рішення безпосередньо на стадії розгляду заяви про встановлення судового контролю. Така позиція не враховує нормативно передбаченої стадійності порядку судового контролю за виконанням судових рішень, визначеної статтями 382-3823 КАС України.
75. Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
76. За частинами першою, другою статті 3821 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
77. Згідно із частиною першою, пунктами 5, 6 частини другої статті 3822 КАС України суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення має містити, зокрема, відомості про виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання; у разі невиконання судового рішення: орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про обставини, які ускладнюють виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень, які заходи вжито та вживаються ним для їх усунення.
78. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 3821 цього Кодексу. Якщо суд прийняв звіт про виконання судового рішення, але суб`єктом владних повноважень відповідне судове рішення виконано не в повному обсязі, суд одночасно встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 3821 цього Кодексу (частини перша, одинадцята статті 3823 КАС України).
79. Системний аналіз положень норм статей 382-382? КАС України, на наше переконання, свідчить, що законодавець чітко визначає процесуальну послідовність (алгоритм) дій суду під час здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яка передбачає розмежування стадій судового контролю за предметом дослідження та правовими наслідками:
- розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення (стаття 382? КАС України);
- розгляду звіту та оцінки виконання судового рішення суб`єктом владних повноважень (статті 382?-382? КАС України).
Щодо розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення
80. Предметом розгляду цієї стадії судового контролю за виконанням судового рішення є виключно наявність об`єктивних обставин, які ставлять під сумнів належне виконання рішення суб`єктом владних повноважень. Іншими словами, метою цієї стадії є лише встановлення доцільності самого контролю, що прямо слідує зі змісту положень частини другої статті 3821 КАС України, згідно з якою за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення та зобов`язання подати звіт. Для задоволення такої заяви суду не потрібно на цій стадії надавати остаточну оцінку діям суб`єкта владних повноважень щодо виконання судового рішення, а він лише має встановити ознаки його невиконання або неповного виконання.
81. Тобто на стадії заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення суд, на наше переконання, має перевірити лише дійсну наявність ознак невиконання або неповного виконання, на які вказує заявник, не вдаючись при цьому до аналізу причин чи правильності дій боржника. Факт отримання особою, на користь якої ухвалено судове рішення, суми, що є меншою за визначену в резолютивній частині рішення (незалежно від мотивів такого зменшення боржником), сам по собі є достатньою і самостійною підставою для задоволення заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
Щодо розгляду звіту про виконання судового рішення
82. Означена стадія передбачає дослідження безпосередньо обставин самого виконання судового рішення. На цьому етапі відповідно до пункту 5 частини другої статті 3822 КАС України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний розкрити відомості про виконання судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання. Такі відомості відображаються саме у звіті, який є предметом самостійного судового розгляду. Тобто закон покладає обов`язок обґрунтувати спосіб виконання саме на суб`єкта владних повноважень у тексті звіту, а не особу, на користь якої ухвалено судове рішення, під час подання заяви.
83. Тож, на нашу думку, саме стадія розгляду вже поданого звіту є тим процесуальним етапом, коли суд досліджує строк, порядок та спосіб виконання судового рішення, що може бути здійснено лише після постановлення ухвали та подання суб`єктом владних повноважень відповідного звіту.
84. Лише за наслідком цього етапу суд відповідно до частини першої статті 3823 КАС України за результатами розгляду вже поданого звіту постановляє ухвалу про його прийняття або відмову у прийнятті. При цьому частина одинадцята цієї норми прямо передбачає алгоритм дій на випадок неповного виконання судового рішення. Зокрема, якщо суд прийняв звіт, але рішення виконано не в повному обсязі, суд одночасно встановлює новий строк для подання наступного звіту.
85. Ураховуючи наведене, вкотре звертаємо увагу на те, що питання повноти виконання судового рішення є предметом розгляду саме звіту суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення та прийняття одного із рішень за результатами його розгляду, а не предметом розгляду заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати такий звіт.
86. Варто зауважити, що на наведеному також акцентувалось у висловленій окремій думці судді першої інстанції на постановлену у цій справі ухвалу суду від 20 травня 2025 року за наслідком розгляду заяви позивачки про зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду (в порядку статей 3811 та 382 КАС України).
87. Велика Палата Верховного Суду, на нашу думку, наведене вище щодо стадій судового контролю залишила без належної уваги та, погодившись із висновками суду першої інстанції у цій частині, здійснила оцінку повноти виконання ухвалених у цій справі рішень в частині судових витрат (зокрема, правомірності дій відповідача як податкового агента щодо утримання ПДФО та військового збору) безпосередньо під час вирішення питання про доцільність зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду - ще до стадії подання та розгляду такого звіту, тим самим фактично підмінила одну процесуальну стадію судового контролю за виконанням рішення суду іншою, внаслідок чого позбавила позивачку права на спеціальну процедуру судового контролю, прямо передбачену законом.
88. Проте такий підхід більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, на наше переконання, нівелює саму сутність судового контролю за виконанням судового рішення, перетворюючи його з дієвого інструменту на формальну процедуру. Вважаємо, що здійснення оцінки причин (підставності) невиконання або неповного виконання одночасно з вирішенням питання про задоволення заяви про зобов`язання подати звіт, всупереч приписам статей 382-382? КАС України, змінює не лише процедуру судового контролю, а й стадію, на якій суд першої інстанції встановлює і оцінює ключові обставини та причини, які вплинули на повноту виконання судового рішення, в тому числі вирішує питання застосування заходів впливу до суб`єкта владних повноважень у разі неподання ним звіту у встановлений строк без поважних причин (частина восьма статті 3823 КАС України).
89. Вочевидь подібне правозастосування позбавляє позивачку можливості на належну перевірку судом повноти відновлення її прав у межах спеціальної процедури, передбаченої статтями 3811-3823 КАС України, що суперечить меті судового контролю як засобу забезпечення реальної виконуваності судових рішень.
90. Ураховуючи наведене, на нашу думку, за наявності підтвердженого факту отримання особою, на користь якої ухвалено судове рішення, суми, що є меншою за визначену в резолютивній частині рішення, суд першої інстанції, з висновками якого, з нашої точки зору, хибно погодилася Велика Палата Верховного Суду, був зобов`язаний встановити судовий контроль, не вдаючись до передчасного аналізу повноти виконання судових рішень на цій стадії. Оцінка таких дій суб`єкта владних повноважень мала стати предметом дослідження під час розгляду звіту, за наслідками якого суд міг би або прийняти звіт, або застосувати заходи впливу, передбачені процесуальним законом.
Щодо застосування положень статті 383 КАС України 
91. Також, у контексті наведеного вище, вважаємо необґрунтованими висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що оскільки ОСОБА_1 не погоджується зі способом виконання Верховною Радою України рішень у цій справі (стягненням відповідачем сум податку та збору, що, на думку позивачки, порушує її права) та граничний строк пред`явлення виданих судом першої інстанції виконавчих листів (від 05 квітня, 07 червня,10 листопада 2023 року) до виконання не сплинув, а одним зі способів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах є спосіб, визначений статтею 383 КАС України, заявниця не позбавлена можливості звернутись до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України.
92. Тобто Велика Палата Верховного Суду фактично виснувала, що наявність у позивачки права на звернення із заявою в порядку статті 383 КАС України позбавляє доцільності встановлення контролю за статтею 382 КАС України.
93. Утім наведений висновок Великої Палати Верховного Суду, на наше переконання, ґрунтується на хибному ототожненні двох різних за своєю суттю інструментів судового контролю за виконанням судових рішень, а саме:
- зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення (статті 382- 3823 КАС України) - інструменту судового контролю превентивного (стимулюючого) характеру, метою якого є судовий моніторинг процесу виконання та спонукання суб`єкта владних повноважень до активних дій щодо виконання судового рішення під наглядом суду;
- визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених боржником на виконання судового рішення (стаття 383 КАС України), - інструменту реактивного характеру, який застосовується як наслідок вчиненого суб`єктом владних повноважень порушення у процесі виконання судового рішення і вимагає від позивача доведення «протиправності» конкретних дій цього суб`єкта.
94. Такий підхід до інтерпретації норм, на наше переконання, істотно ускладнює (практично нівелює) ефективний доступ позивачки до інструменту судового контролю та фактично позбавляє її реалізації диспозитивного права на вільне обрання способу захисту та відновлення порушених прав, реалізація якого є виключно правом та прерогативою позивача. 
95. Наголошуємо, що наявність права на реактивний судовий контроль (оскарження вже вчинених дій) не може нівелювати право особи на стимулюючий контроль у формі звіту, а покладання на позивачку обов`язку ініціювати нову процедуру за наявності очевидного факту неповного виконання рішення, на нашу думку, є нічим іншим, як штучним обмеженням доступу особи до ефективного судового контролю.
96. У цій справі незгода позивачки щодо повноти виконання судових рішень виникла саме через розбіжність між сумою стягнутих судових витрат у рішеннях суду та сумою їх виплати (пов`язану з утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), а зверненню позивачки з цих підстав із заявою про зобов`язання подати звіт передували безрезультатні спроби реалізації виконання судових рішень через органи державної виконавчої служби та казначейства, які повернули пред`явлені нею виконавчі листи без виконання: в першому випадку - з посиланням на те, що таке стягнення здійснюється органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а в другому - з огляду на те, що Верховна Рада України не обслуговується та не має відкритих рахунків в органах казначейства. 
97. За таких умов, на наше переконання, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судових рішень є найбільш ефективним та швидким способом з`ясувати причини такої розбіжності та, відповідно, подолання існуючих процедурних неузгодженостей під час виконання судових рішень.
98. Натомість покладення на позивачку обов`язку ініціювати визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішень суду за статтею 383 КАС України, з нашої точки зору, лише затягує реальне виконання судових рішень та прямо суперечить меті процесуальної економії та завданням адміністративного судочинства, оскільки застосування інструменту судового контролю, визначеного статтями 382-3823 КАС України, дозволило б вирішити питання виконання судових рішень у частині стягнення судових витрат у межах вже існуючого провадження без необхідності оцінки «протиправності» дій суб`єкта владних повноважень
Щодо недопустимості ініціювання нових спорів для виконання судового рішення та ефективності судового захисту
99. Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду слушно зазначила, що забезпечення виконання судового рішення не може породжувати нові спори та бути предметом їх розгляду.
100. Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважила, що така гарантія, як забезпечення виконання рішення, досягається вжиттям спеціальних заходів впливу на боржника, однак жодним чином не розкрила зміст цих заходів.
101. Проте, на нашу думку, очевидно, що такими спеціальними заходами впливу на боржника і є заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та/або КАС України, який визначає порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
102. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
103. Тлумачення норм статті 382 КАС України у її системному взаємозв`язку з положеннями статті 372 КАС України свідчить, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження), зокрема, у випадку, якщо: рішення суду ще не виконано у тому числі у порядку його примусового виконання; існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання; існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення або дають підстави вважати, що: загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
104. Встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, зокрема у формі зобов`язання боржника подати звіт, сприяє реалізації принципу виконуваності судового рішення, запобігає зловживанням з боку боржника (наприклад, у формі уникнення повного виконання), гарантує дотримання законності (як у вимогах стягувача, так і у діях боржника) та підвищує довіру громадян до суду та держави в цілому.
105. Судове рішення виконується безпосередньо, і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження (див., зокрема, постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 березня 2023 року у справі № 420/7631/22, від 05 серпня 2025 року у справі № 620/15158/24).
106. Навпаки, удосконалення Законом України від 21 листопада 2024 року № 4094- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» закріпленого в КАС України інституту судового контролю покликано саме усунути необхідність у нових позовах, дозволяючи суду в межах однієї справи переконатися, що право особи відновлено реально, а не формально.
107. Звертаємо увагу на те, що особа, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не повинна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2); від 31 травня 2007 року у справі «Лізанец проти України»; від 11 січня 2018 року у справі «Шаркші та інші проти Албанії» (Sharxhi and Others v. Albania)].
108. Недоцільно вимагати від особи, яка в результаті судового провадження отримала рішення проти держави, також ініціювати виконавче провадження для отримання присуджених коштів [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece); від 03 листопада 2005 року у справі «Кукало проти Росії» (Kukalo v. Russia)]. Особі достатньо належним чином повідомити відповідний орган державної влади (див. рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Акашев проти Росії» (Akashev v. Russia) або виконати певні процесуальні дії формального характеру [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2007 року у справі «Космідіс і Косміду проти Греції» (Kosmidis and Kosmidou v. Greece)]. 
109. Якщо судове рішення винесено проти держави, вона зобов`язана проявити ініціативу для його повного і своєчасного виконання [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia); від 09 жовтня 2014 року у справі «Лісейцева та Маслов проти Росії» (Liseytseva and Maslov v. Russia)].
110. Утім, на нашу думку, саме відмова у встановленні судового контролю зрештою змусить позивачку ініціювати нові судові провадження для оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо правомірності утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору із суми стягнутих за рішеннями суду судових витрат, що фактично призвело до неповного виконання таких рішень суду.
111. Переконані, що подібне фактично створює ситуацію, за якої задля реалізації судових рішень у цій справі особі, на користь якої їх ухвалено, пропонується ініціювати інший судовий процес, що прямо суперечить меті адміністративного судочинства та принципу ефективності захисту. До того ж відмова у встановленні судового контролю за наявності очевидного розходження між сумою (в цьому випадку стягнутих судових витрат) у рішенні суду та сумою фактичної виплати фактично легітимізує право боржника самостійно, без нагляду суду, змінювати обсяг своїх зобов`язань.
112. Проте саме в межах процедури судового контролю суд мав би перевірити звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судових рішень та вирішити питання, чи вважаються такі рішення виконаними, якщо сума стягнутих за ними судових витрат була зменшена на розмір податкових відрахувань. 
113. Такий підхід забезпечує ефективний судовий контроль за виконанням судових рішень у межах вже наявної справи, гарантує реальне відновлення прав особи, на користь якої ухвалені судові рішення, без необхідності повторного звернення до суду з новими позовами, повною мірою відповідає конституційному принципу обов`язковості судового рішення та позитивному обов`язку держави щодо забезпечення ефективного правосуддя.
Щодо порушення конвенційних гарантій обов`язковості виконання судових рішень
114. Укотре наголошуємо, що своєчасне і належне виконання судового рішення є ключовим елементом верховенства права, а право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.
115. Основним призначенням стадії виконання судового рішення є фактичне втілення судових присуджень у ті чи інші блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
116. У державі, що поважає верховенство права, виконання судового рішення не може залишатися формальністю та є логічним завершенням судового захисту. Водночас на державу, в особі її органів влади, покладається позитивний обов`язок забезпечити ефективну реалізацію цього права, гарантуючи, що жодне судове рішення не залишиться невиконаним.
117. Проте, на наше переконання, правова позиція більшості суддів Великої Палати Верховного Суду позбавляє позивачку саме того «ефективного засобу юридичного захисту», про який йдеться у статтях 6, 13 Конвенції.
118. Звертаємо увагу на те, що у цій справі позивачка фактично опинилася у ситуації неможливості повного виконання судових рішень в частині стягнутих судових витрат з використанням стандартних процедур, про що нею акцентувалось в заяві про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду та в апеляційній скарзі на ухвалене судом першої інстанції рішення за результатом розгляду такої заяви. Зокрема, позивачка зауважувала, що виконавче провадження з виконання судових рішень не було розпочато, оскільки:
- Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернув виконавчі листи у справі № 9901/459/21 без виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на те, що рішення про стягнення з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів;
- Державна казначейська служба України листом від 20 березня 2025 року 
№ 5-06-06/6326 повернула виконавчі листи без виконання через відсутність у відповідача (Верховної Ради України) ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а також через те, що відповідач не обслуговується та не має відкритих рахунків в органах Казначейства.
119. На нашу думку, наведені обставини безумовно свідчили про наявність системної перешкоди у виконанні ухвалених в цій справі судових рішень. Тому вважаємо, що за цих умов судовий контроль у формі зобов`язання відповідача в порядку статті 382 КАС України подати звіт про виконання судових рішень був чи не єдиним ефективним та оперативним способом з`ясувати порядок виконання цих судових рішень відповідачем та забезпечити реальне відновлення прав позивачки.
120. Натомість відмова у встановленні контролю в обраний позивачкою спосіб з посиланням на можливість її звернення в порядку статті 383 КАС України, на нашу думку, позбавляє позивачку ефективного засобу юридичного захисту.
121. Така відмова зрештою нівелює дієвість механізму судового контролю за виконанням судових рішень та вочевидь суперечить завданню адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав особи у спорі з державою.
122. Переконані, що коли державна виконавча та казначейська служби не можуть виконати рішення через системні перешкоди (особливості правового статусу відповідача), то оскарження «дій чи бездіяльності» в порядку статті 383 КАС України вочевидь не вирішить питання виконання судових рішень, яке за обставин цієї справи полягає не в «протиправності» поведінки виконавця, а в технічній неможливості (через відсутність у відповідача ідентифікаційного коду юридичної особи, а також відсутність в нього рахунків в органах Казначейства) виконання судових рішень шляхом примусового виконання.
123. До того ж відмова у встановленні судового контролю за наявності очевидного спору щодо суми фактичної виплати нівелює саму сутність судового захисту та створює передумови для невиправданого затягування виконання рішення й закладає подальше підґрунтя для ініціювання нових процесів (проваджень) з метою остаточного виконання цих рішень, що вочевидь зумовлюватиме понесення нею додаткових витрат у зв`язку із цим.
124. Окрім того, такий підхід певною мірою залишає поза увагою системне питання невиконання судових рішень в Україні, яке перебуває під посиленим наглядом Комітету міністрів Ради Європи (група справ «Юрій Миколайович Іванов / Бурмич та інші»). Застосування інструментів судового контролю, передбачених статтями 382-3823 КАС України, могло б стати ефективним кроком у контексті вирішення цієї проблеми. Натомість позиція Великої Палати Верховного Суду фактично спрямовує позивачку до використання процедури, визначеної статтею 383 КАС України. Утім, через відсутність у відповідача рахунків в органах Казначейства, зазначений підхід може ускладнити та відтермінувати реальне виконання судових рішень.
125. З урахуванням наведеного, на наше переконання, відмова у встановленні судового контролю за наявності обґрунтованих сумнівів у повноті виконання судових рішень порушує передбачене статтею 6 Конвенції право особи на справедливий суд, невід`ємною частиною якого є стадія виконання судового рішення, та суперечить позитивному обов`язку держави забезпечити практичну ефективність правосуддя.
Щодо повноважень суду апеляційної інстанції стосовно перегляду ухвал про відмову у встановленні судового контролю
126. Звертаємо увагу на те, що КАС України не містить жодних обмежень щодо повноти компетенції суду апеляційної інстанції під час перегляду ухвал суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
127. Згідно з пунктом 29 частини першої статті 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.
128. Відповідно до частини п`ятої статті 3821 КАС України ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає.
129. Отже, ухвала про відмову у встановленні судового контролю за виконанням рішення за своє суттю є судовим рішенням, прийнятим на стадії виконання, яке не перешкоджає подальшому провадженню у справі. Тому, у разі її скасування, апеляційний суд має повноваження самостійно вирішити питання по суті (встановити контроль), а не направляти справу до суду першої інстанції для продовження розгляду на підставі статті 320 КАС України.
130. До того ж КАС України не встановлює обмежень щодо стадій процесу, на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача (див. ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 800/592/17).
131. Тож, на нашу думку, переглядаючи такі ухвали, суд апеляційної інстанції уповноважений оцінювати правильність застосування норм процесуального права в повному обсязі в межах повноважень, визначених статтями 315, 317 КАС України.
132. За статтею 3811, частиною першою статті 382 КАС України судовий контроль здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. У цій справі Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду діяв як суд першої інстанції, саме цей суд мав повноваження встановити судовий контроль за виконанням судових рішень. Водночас Велика Палата Верховного Суду мала повноваження виправити помилкову відмову у його встановленні.
133. З урахуванням наведеного вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції, встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 382-3823 КАС України (зокрема, щодо порушення стадійності судового контролю за виконанням судових рішень та передчасності висновків про повноту виконання цих рішень), мала виправити зазначену помилку: скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення - про задоволення заяви позивачки.
Щодо судових витрат позивачки, понесених в судах першої та апеляційної інстанцій, в межах розгляду цієї справи
134. 05 листопада 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, понесених в судах першої та апеляційної інстанцій, в межах розгляду цієї справи, шляхом стягнення з Верховної Ради України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь заявниці судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
135. Позивачка зазначила, що правнича допомога надавалася АО «ДЖІ ЕН ЕС ПАРТНЕРС» на підставі договору від 01 січня 2024 року № 04/01-24, який долучений до заяви про зобов`язання подати звіт про виконання рішення суд. Крім того, на підтвердження витрат позивачка до заяви про розподіл судових витрат долучила витяг з акта про надання послуг № 03/11-2025-7А, згідно з яким отримала послуги, а саме:
- з підготовки заяви про зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду та участі в судових засіданнях Верховного Суду по розгляду заяви про зобов`язання Верховної Ради України подати звіт про виконання судових рішень (у тому числі час на дорогу до/з суду (по 40 хв), час очікування і проведення судових засідань) на суму 14 000,00 грн (адвокат Грицаєнко О. П.); 
- з підготовки та подання апеляційної скарги на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року у справі № 9901/459/21 на суму 6 000,00 грн(адвокат Наконечний В. Л.).
136. Загальна вартість наданих послуг за договором становить 20 000,00 грн. Оплата послуг підтверджується платіжною інструкцією від 03 листопада 2025 року 
№ 55A6-7K98-9AC1-EX49.
137. На наше переконання, заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу є виправданими та співмірними зі складністю справи.
138. Ураховуючи наведене та зважаючи на відсутність з боку відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала достатні підстави для задоволення заяви позивачки та стягнення з відповідача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Також на підставі статей 132, 139 КАС України підлягали стягненню з відповідача понесені позивачкою судові витрати на сплату судового збору в сумі 
2 422, 40 грн за подання апеляційної скарги до суду.
ВИСНОВКИ
139. З урахуванням наведеного вище у своїй сукупності на нашу думку Велика Палата Верховного Суду мала: задовольнити апеляційну скаргу позивачки; скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 9901/459/21; задовольнити заяву позивачки про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судових рішень; зобов`язати відповідача протягом визначеного судом строку з дня отримання копії цієї постанови подати до суду першої інстанції звіт про виконання рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 квітня 2023 року та додаткового рішення цього ж суду від 07 червня 2023 року, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року та додаткової постанови від 18 січня 2024 року у справі № 9901/459/21; здійснити розподіл судових витрат, понесених позивачкою в судах першої та апеляційної інстанцій. 
140. Такий підхід, на нашу думку, забезпечив би можливість реального відновлення порушених прав позивачки та гарантував би їй можливість виконати судові рішення у повному обсязі.
 Судді:	 О. О. Банасько	
	 В. В. Король 	
	М. В. Мазур  О. С. Ткачук 	
	В. Ю. Уркевич