Справа №504/2567/24
Провадження №2/504/663/26

Доброславський районний суд Одеської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06.07.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді Барвенко В.К.,
секретаря судового засідання – Ориник М.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, позовну заяву адвоката Карлаш Івана Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу, -
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог:
У червні 2024 року адвокат Карлаш І.А. діючи в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом проти ОСОБА_2 , яким просив в порядку поділу майна, набутого подружжям за час зареєстрованого шлюбу:
Визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 5122783900:03:001:0197, цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на дві третини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на дві третини земельної ділянки кадастровий номер 5122783900:03:001:0197, цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна взнати за ОСОБА_2 право власності на одну третину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на одну третину земельної ділянки кадастровий номер 5122783900:03:001:0197, цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка)», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути на користь позивачки судові витрати.
В обґрунтування позову зазначає, що 23.09.2006 р. ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 шлюб.
У шлюбі у Сторін народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.07.2021 р. шлюб між сторонами було розірвано.
За час шлюбу сторонами за спільні кошти було побудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (надалі – Будинок), на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 05.03.2013 р., виданого РС Комінтернівського РУЮ Одеської області, що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРПНМ. 
Право власності було зареєстровано за Відповідачем.
Будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер 5122783900:03:001:0197 (надалі – ЗД), цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і яка належить Відповідачу на праві власності згідно з інформаційною довідкою з ДЗК від 14.06.2024 р.
02.08.2019 р. Сторони уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом ЛРНО Драгой Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 416. 
За умовами шлюбного договору Сторони погодили що в разі розірвання шлюбу Будинок буде ділитися наступним чином: 2/3 частини – Позивачці; 1/3 частина – Відповідачу.
Наразі позивач та відповідач сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, а отже постало питання щодо поділу спільного майна подружжя. 
До суду позивач не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Відповідач та його представник повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті, подали заяви про розгляд справи у свою відсутність, у короткому відзиві заперечували проти витрат на правничу допомогу.
У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання в силу вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23.09.2006 р. ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 шлюб, зареєстрований ВДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис № 1682.
У шлюбі у Сторін народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.07.2021 р. шлюб між сторонами було розірвано.
За час шлюбу сторонами за спільні кошти було побудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (надалі – Будинок), на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 05.03.2013 р., виданого РС Комінтернівського РУЮ Одеської області, що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРПНМ. 
Право власності було зареєстровано за Відповідачем.
Будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер 5122783900:03:001:0197 (надалі – ЗД), цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і яка належить Відповідачу на праві власності згідно з інформаційною довідкою з ДЗК від 14.06.2024 р, а саме на підставі договору купівлі- продажу від 08.07.2004 року.
02.08.2019 р. Сторони уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом ЛРНО Драгой Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 416. 
За умовами шлюбного договору сторони погодили що в разі розірвання шлюбу Будинок буде ділитися наступним чином: 2/3 частини – Позивачці; 1/3 частина – Відповідачу.
На момент розгляду справи сторони спільного господарства не ведуть, сімейні та шлюбні відносини фактично припинені, у зв`язку з чим виник спір щодо поділу майна, набутого під час шлюбу. 
Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Факт набуття сторонами права спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно, а також належність такого майна до об`єктів, придбаних у період шлюбу, підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, поданих до суду. 
Таким чином, наведені докази у їх сукупності свідчать про те, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. 
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). 
Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.
При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.
Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. 
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. 
Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. 
Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. 
За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Відповідно до статті97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. 
Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. 
Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. 
У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. 
Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) зроблено висновок про те, що умова шлюбного договору про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті60 СК України прямо дозволена законом (частина друга статті97 СК України) і тому сама по собі не може свідчити про порушення таким шлюбним договором прав іншого з подружжя.
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 683/16671/16-ц (провадження № 61-11267св20) зазначено, що оскільки договір, зокрема, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні правила статей3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 цього Кодексу щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. 
Відповідно до частини третьої статті6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. 
Отже, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. 
Принцип свободи договору відповідно до статей6 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. 
Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. 
Шлюбний договір є особливим способом урегулювання наявних між подружжям майнових відносин або майнових відносин, що можуть виникнути в майбутньому, засобом захисту майнових прав подружжя, а також засобом здійснення майнових обов`язків, тому відповідно до статті8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей3, 6 ЦК України щодо свободи договору.
У постанові від 07 лютого 2023 року у справі № 202/1381/21 (провадження № 61-6910св22) Верховний Суд виснував, що правило статті97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.
Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 369/2435/20 (провадження № 61-21131св21) звернув увагу на те, що правило статті97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. 
Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. 
Частинами четвертою, п`ятою статті93 СК України передбачено такі обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 752/22220/16-ц (провадження № 61-5433св18), від 13 березня 2019 року у справі № 457/74/16-ц (провадження № 61-11825св18), від 04 вересня 2019 року у справі № 756/1013/14-ц (провадження № 61-8584св19), від 09 червня 2022 року у справі № 553/2298/18 (провадження № 61-986св22), від 01 березня 2023 року у справі № 757/36870/20 (провадження № 61-2976св21).
У статті60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. 
Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті60 СК України. 
Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності (постанови Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 755/5802/20 (провадження № 61-17477св21), від 01 червня 2022 року у справі № 759/23521/20 (провадження № 61-20508св21) та від 30 листопада 2022 року у справі № 334/7687/21 (провадження № 61-10300св22).
У цій справі, що переглядається, сторони укладенням шлюбного договору вирішили порядок поділу майна, набутого ними під час зареєстрованого шлюбу.
Зазначений шлюбний договір не розірваний та не визнаний судом недійсним, тож діє презумпція правомірності правочину.
Таким чином, уклавши шлюбний договір, узгодили майнові питання з приводу придбаного ними та набутого в період шлюбу майна, погодивши у договорі, що майно, яке придбане та набуто подружжям під час шлюбу, ділиться певним чином, як то сторони передбачили у договорі.
Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частини перша, друга, четверта статті 120 ЗК України у відповідній редакції).
Разом із тим за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). 
За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. 
Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Під час застосування статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. 
Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 8.17); від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, провадження № 14-458цс18 (пункт 61); від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, провадження № 14-438цс19 (пункт 42)).
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, викладений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. 
Це правило стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 
Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.
Отже, Велика Палата Верховного Суду вже висловила позицію щодо відсутності підстав для відступу від правових висновків Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.
Таким чином, право на земельну ділянку, на умовах шлюбного договору, також підлягає поділу між сторонами, відтак суд першої інстанції знаходить позовні вимоги в цій частині також обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Судовий збір:
Позивач при поданні позову сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 грн., і тому цю суму судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60,69-71 СК України, ст. ст. 2,4,7,9,10,76-81,141,258,259,263, 264, 265,268,273, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов адвоката Карлаш Івана Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 проти до ОСОБА_2 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу, - задовольнити. 
Визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер 5122783900:03:001:0197, цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на дві третини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на дві третини земельної ділянки кадастровий номер 5122783900:03:001:0197, цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна взнати за ОСОБА_2 право власності на одну третину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на одну третину земельної ділянки кадастровий номер 5122783900:03:001:0197, цільове призначення - «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка)», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з часу його проголошення до суду апеляційної інстанції.

Суддя 	В. К. Барвенко