справа № 359/552/25 головуючий у суді І інстанції Муранова-Лесів І.В.
провадження № 22-ц/824/7997/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року та на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2026 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника Влащенка Олега Анатолійовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року, ухвалені під головуванням судді Муранової-Лесів І.В., у м. Бориспіль Київської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про відшкодування шкоди в зв`язку з втратою працездатності, внаслідок завданого каліцтва та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, у якому просилв суд стягнути з відповідача на свою користь шкоду, пов`язану з втратою працездатності у загальному розмірі 4 546 864,00 грн. та заподіяну моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому у 1968 році у віці 6 років були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті, що належить відповідачу, внаслідок чого він став непрацездатною особою з інвалідністю 2 групи з дитинства довічно. Згідно із рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року у заподіянні шкоди неповнолітній особі було визнано відповідача, а за позивачем визнане право на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою працездатності по досягненню 18 років, відповідно до правил ст. 462 ЦК УРСР. Позивач зазначає, що у 1988 році здобув вищу освіту та став кваліфікованим спеціалістом в галузі науки, освіти, суспільствознавства та державотворення. У 2006 році він підвищив свою кваліфікацію до рівня держслужбовця 7 рангу, що було встановлено постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №359/9022/17-ц, та узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленої у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 359/4813/16-ц, провадження № 61-10382св18. У 2000 році позивач визнаний непрацездатною особою з інвалідністю 2 групи відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 131 від 24 вересні 2000 року йому було встановлено100% втрату загальної працездатності в результаті отриманого каліцтва у 1968 році. У 2014 році повивачу було підтверджено незмінну 100% втрату загальної працездатності та 100% втрату професійної працездатності в результаті завданого в дитинстві каліцтва відповідно до висновку судового експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз № 6 від 11 квітня 2014 року, що також підтвердженого вищезазначеними судовими рішеннями. Позивач зазначає, що відповідно до сертифікату ПК № 00127522/0458/1-20 від 25 липня 2020 року він підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Публічне управління та адміністрування», і розширив свої професійні компетенції, знання та навички відповідно до затвердженої програми курсу. А також відповідно до сертифікату ПК № 00127522/0077-22 від 30 червня 2022 року він підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Стратегічне управління та адміністрування» і розширив свої професійні компетенції, знання та навички відповідно до затвердженої програми курсу. Зазначає, що згідно із довідкою № 270 від 13 травня 2024 року він успішно склав іспит у формі ЄДКІ, який відбувся 16 листопада 2023 року за спеціальністю «Публічне управління та адміністрування». Згідно із рішенням екзаменаційної комісії Вищого навчального закладу «Міжрегіональна академія управління персоналом» від 17 червня 2024 року, позивачу присвоєно ступінь магістра з «Публічного управління та адміністрування» з врученням диплому Магістра НОМЕР_1 . Зважаючи на ці обставини, позивач зазначає, що він підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Стратегічне управління та адміністрування» і розширив свої професійні компетенції до рівня магістра в галузі знань «Публічне управління та адміністрування» та має право на відшкодування завданої йому шкоду з урахуванням цієї обставини. Зазначає, що відповідно до наданих статистичних даних Міністерства фінансів щодо розміру місячної заробітної плати державних службовців у 19 державних установах ним розрахований середній показник : (118700,00 грн.+ 100500,00 грн.+ 97700,00 грн.+ 93100,00 грн.+ 88000,00 грн.+86800,00 грн.+ 86700,00 грн. + 86400,00грн. + 81500,00 грн. + 76900,00 грн.+ 74700,00 грн.+ 72600,00 грн.+ 70400,00 грн. + 69400,00 грн. +69100,00 грн. + 68800,00 грн.+ 68000,00 грн. + 67900,00 грн. + 65500,00 грн.) : 19 = 81 194,00 грн. Стверджує, що розмір відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою працездатності, за період з 01 червня 2020 року по 01 лютого 2025 року, виходячи з розміру середньомісячної винагороди працівника кваліфікації позивача у розмірі 81 194,00 грн. за 56 місяців становить 4 546 864.00 гривні (81194 х 56=4546864). Крім того, протягом тривалого часу відповідач, у добровільному порядку та у відповідні строки не сплачує щомісячні платежі на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою працездатності, чим допускає протиправну бездіяльність, чим завдає позивачу душевних страждань, спонукає жити у злиднях. Внаслідок бездіяльності відповідача позивач змушений вживати додаткових зусиль та заходів для організації власного життя. Перебування у постійні стресовій ситуації та нервовій напрузі призводить до негативних наслідків для його здоров`я, а саме до серцевих захворювань, як то виникнення інфаркту міокарда, цукрового діабету, автоімунних захворювань, захворювань опорно-рухомої системи організму, судинної та нервової системи, що призводить до постійних звернень до закладів охорони здоров`я за медичною допомогою, принижує його людську гідність. Внаслідок чого позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000,00 грн. та яка, на думку позивача відповідає вимогам розумності та справедливості.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на його користь 1 260 542,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із 100% втратою працездатності, та 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2026 рокустягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн.
В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» вказує, що суд першої інстанції не дослідив вид кваліфікації позивача на момент отримання травми, що є обов`язковим для правильного визначення середньомісячного заробітку при розрахунку виплат за втрату працездатності. Позивач після отримання освіти магістра з «Публічного управління та адміністрування» у відповідності до диплому НОМЕР_1 від 17 червня 2024 року, ніде не працював, відтак, у даних правовідносинах ч. 3 ст. 1199 ЦК України не могла бути застосована. При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що вищенаведені положення частини третьої статті 1199 ЦК України є чіткими та однозначними і за результатами їх семантичного та юридичного тлумачення дають підстави дійти висновку, що право на перерахунок (або визначення) розміру відшкодування з урахуванням нової кваліфікації виникає не з моменту її здобуття, а виключно після фактичного початку трудової діяльності за такою кваліфікацією. Проте, ОСОБА_1 розпочав свою трудову діяльність у 2023 році не за отриманою у 1988 році кваліфікацією історика-викладача історії та суспільствознавства, а з посади некваліфікованого працівника - кур`єра. На час перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України на час його депутатських повноважень, ОСОБА_1 не мав іншої кваліфікації, ніж історика-викладача. Тобто на момент поширення на позивача дії Закону України «Про державну службу» в період його перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України у ОСОБА_1 не було ні освіти, ні кваліфікації у сфері публічного управління та адміністрування. Відповідно до диплому серії НОМЕР_2 від 23 червня 1988 року ОСОБА_1 отримав кваліфікацію: історик, викладач історії та суспільствознавства за спеціальністю: історія. Відповідно до диплому НОМЕР_1 від 17 червня 2024 ОСОБА_1 , отримав освіту магістра з «Публічного управління та адміністрування», без визначення спеціальності. Отже, до 17 червня 2024 року ОСОБА_1 не мав іншої кваліфікації, ніж історик, викладач історії та суспільствознавства. Водночас, проходження ОСОБА_1 навчальних курсів, про що свідчать сертифікати від 25 липня 2020 року та від 30 червня 2022 року, на які послався суд першої інстанції, з використання словосполучення «підвищення кваліфікації», не є підтвердженням здобуття кваліфікації у розумінні Закону України «Про вищу освіту» та галузевого законодавства у сфері освіти. Позивач отримав диплом лише 17 червня 2024 року (згідно диплому НОМЕР_1 від 17.06.2024), тому не міг підвищувати свою кваліфікацію в липні 2020 року та в червні 2022 року (дати видачі сертифікатів) до моменту її здобуття. Натомість, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково прирівняв присвоєний позивачу 7 ранг держслужбовця до рівня його кваліфікації за рівнем «Державне управління». Таким чином, інформація щодо рівня заробітної плати держслужбовців, приведена позивачем у позовній заяві не може бути належним та допустимим доказом у справі № 359/552/25, оскільки позивач у зазначений період (01.01.2020 - 18.06.2024) не мав відповідної кваліфікації та диплому державного зразка магістра «Публічного управління та адміністрування», а також сума середньої заробітної плати держслужбовця не відповідала розміру середньої заробітної плати держслужбовця відповідної категорії, на займання посади якого міг би претендувати позивач після отримання диплому НОМЕР_1 від 17 червня 2024 року. При визначенні розміру відшкодування шкоди, завданої позивачу, суду слід було брати до уваги розмір заробітної плати працівників кваліфікації за видом економічної діяльності «Освіта», натомість підставою для нарахування були обрані статистичні дані Міністерства фінансів щодо сукупного розмір місячної заробітної плати державних службовців у 19 державних установах. Однак, ці дані не можуть бути враховані, як база для нарахувань, оскільки позивачу при прийнятті на роботу на посаду помічника-консультанта народного депутата України 7 ранг держслужбовця категорії могло бути призначено виключно в категорії В. Суд першої інстанції розрахував суму відшкодування, виходячи зі 100% втрати професійної працездатності. Однак, згідно з Порядком встановлення ступеня втрати працездатності, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05 червня 2012 року № 420, для даної категорії травм законодавчо встановлено обмеження на рівні 85%. Це призвело до штучного завищення ціни позову. Справа розглянута Бориспільським міськрайонним судом, хоча юридична адреса відповідача та місце заподіяння шкоди (за матеріалами справи) знаходяться у м. Києві, а сам позивач не зареєстрований в м. Бориспіль. Суд проігнорував доводи сторони відповідача і залишив його клопотання про передачу справи за підсудністю без задоволення.
В апеляційні скарзі ОСОБА_1 та його представник Влащенко О.А. просять скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представник Влащенко О.А.  посилаються на аналогічні обставини викладені ними у позовній заяві та зазначають, що позивач звертався до Головного управління статистики та Міністерства фінансів України з клопотаннями про надання статистичних даних про розмір місячної заробітної плати держслужбовця в даній місцевості. Отримана інформація була покладена в основу позову про збільшення відшкодування шкоди пов`язаної з 100% втратою працездатності в результаті каліцтва. В той же час, під час проведення розрахунку розміру відшкодування шкоди, позивачем зроблено технічну помилку, а саме технічно пропущено показник середньої заробітної плати по Комітету з Національної премії України імені Тараса Шевченка в розмірі 65 200,00 грн. Проте слід зазначити, на етапі перевірки наявних доказів у справі, суд та відповідач не акцентували уваги та не вказували на технічну помилку позивача, яка могла бути виправлена судом під час дослідження доказів у судовому засіданні. Формальна технічна помилка позивача, не може бути підставою для визнання судом недопустимим доказом даних Міністерства фінансів України які є публічною інформацією і розміщені на офіційному сайті міністерства. Крім того, зазначає, що висновок суду першої інстанції, щодо зменшення суму стягнення моральної шкоди є помилковим, оскільки суд не звернув уваги на рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 11 березня 2025 року № 225/25/434/Р, що міститься в матеріалах справи № 359/552/25. Згідно рішення експертної команди з оцінювання, ОСОБА_1 змінено групу інвалідності на 1 групу. 2 група інвалідності була довічно встановлена МСЕК у 1994 році. Згідно рішення експертної команди з оцінювання з 25 листопада 2024 року позивач визнаний особою з інвалідністю 1 групи з дитинства (довічно). Тобто перегляд групи інвалідності викликаний станом позивача, який значно погіршився по всім показникам і йому була встановлена 1 група інвалідності з дитинства довічно.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», ОСОБА_1 та його представник Влащенко О.А. , вказують, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, здійснюючи спроби переоцінки преюдиціальних фактів, намагається провести переоцінку встановлених судом доказів, ставлячи під сумнів судові рішення, що були належно оцінені та викладені в Постановах Верховного Суду, зокрема у справах № 359/4813/16-11 та № 359/9022/17-ц, які набрали законної сили, а також призвести до повторного розгляду спору і переоцінці судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Всі ці маніпулятивні дії відповідача спрямовані на затягування судового розгляду та намагання відповідача ухилитися від виконання обов`язків покладених судовим рішенням, що набрало законної сили.
В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» просить скасувати додаткове рішення через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу та відмовити позивачу в задоволенні його заяви про стягнення витрат на правову допомогу повністю. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі»зазначає, що сума задоволених судом першої інстанції витрат позивача на професійну правничу допомогу є недоведеною, необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Судові витрати, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи № 359/552/25 складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 48 000,00 грн., що підтверджується Звітом № 1 від 19 січня 2025 року, копія якого додана до заяви.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено,що рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано право на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою працездатності з досягненням 15 років, заподіяної з вини Київської міської електромережі «Київенерго» (т.1 а.с.6-7).
ОСОБА_1 було встановлено 2 групу інвалідності з дитинства довічно, що підтверджується копіями долучених до матеріалів справи пенсійного посвідчення та Довідки до акту огляду МСЕК сер. МСЕ №012831 від 14 січня 1991 року (т.1 а.с.5).
Відповідно до висновку у галузі судово-медичної експертизи від 11 квітня 2014 року № 6, складеного спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи, лікарем судово-медичним експертом вищої кваліфікаційної категорії Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи Зосіменко В.В. на підставі заяви ОСОБА_1 , встановлено наступні відсотки стійкої втрати загальної працездатності.
Станом на квітень 2014 року внаслідок отриманої ОСОБА_1 в 1968 році електротравми, мають місце: а) відсутність правої верхньої кінцівки (кукса на рівні верхньої третини плеча), що відповідає статті 91-б «Таблиці відсотків втрати загальної працездатності в результаті різноманітних травм» Інструкції №2 міністерства фінансів СРСР від 08.01.1986 року про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи, - становить 75%; б) різке порушення функції лівої стопи, що відповідає статті 162-г вищезгаданої «Таблиці…» - 30%; в) помірне порушення функції правої стопи, що відповідає статті 162-б вищезгаданої «Таблиці…» - 20%, тобто загалом 125%.
Визначено відсоток втрати професійної працездатності, виходячи з критеріїв: а) відсутність правої верхньої кінцівки (кукса на рівні верхньої третини плеча), що відповідає п. 4.1.1. таблиці 9 «Критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності», які затверджені Наказом МОЗ України №420 від 05.06.2012, - 55-60%; б) різке порушення функцій лівої стопи відповідає п. 16.4.3 таблиці 9 даних «Критеріїв…» - 20-25%; в) помірне порушення функцій правої стопи, відповідає п. 16.4.1 таблиці 9 даних «Критеріїв…» - 10%; г) наявність рубців на кінцівках відповідає п. 4.3 таблиці 10 даних «Критеріїв…» - 15%, тобто взагалі не менш 100% (т.1 а.с. 16-17).
У червні 1988 році ОСОБА_1 отримав кваліфікацію спеціаліста в галузі науки, освіти, суспільствознавства та державотворення, а саме: кваліфікацію історика, викладача історії та суспільствознавства, - здобувши вищу освіту, що підтверджується дипломом Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка від 23 червня 1988 року серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.14).
Відповідно до сертифікату ПК № 00127522/0458/1-20 про розширення професійних компетенцій (підвищення кваліфікації) від 25 липня 2020 року ОСОБА_1 підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Публічне управління та адміністрування» в обсязі 30 годин і отримав знання та навички відповідно до затвердженої програми курсу (т.1 а.с.10).
Відповідно до сертифікату ПК № 00127522/0077-22 про розширення професійних компетенцій (підвищення кваліфікації) від 30 червня 2022 року позивач підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Стратегічне управління та адміністрування» в обсязі 30 годин і отримав знання та навички відповідно до затвердженої програми курсу (т.1 а.с.11).
Згідно із довідкою № 270 від 13 травня 2024 року ОСОБА_1 успішно склав іспит у формі ЄДКІ, який відбувся 16 листопада 2023 року за спеціальністю «Публічне управління та адміністрування» за освітньо-кваліфікаційним рівнем - магістр у Навчально-науковому інституті управління, економіки та бізнесу Міжрегіональної академії управління персоналом, де він навчався на дистанційній формі навчання у період з 01 вересня 2022 по 28 червня 2024 року (т.1 а.с.12).
Згідно із рішенням екзаменаційної комісії Вищого навчального закладу «Міжрегіональна академія управління персоналом» від 17 червня 2024 року, позивачу присвоєно ступінь магістра з «Публічного управління та адміністрування», що підтверджується копією Диплому магістра НОМЕР_1 (т.1 а.с.13).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на останню підтверджену на посаді помічника-консультанта кваліфікацію державного службовця 7 рангу (категорія «В»), розмір належного позивачу відшкодування, пов`язаної з 100 % втрати працездатності, має розраховуватися по середній заробітній платі працівників у сфері Державного управління («Державне управління й оборона, соціальне страхування»), відомості про які отримані відповідачем шляхом публічного доступу на сайті Міністерства фінансів України. Відповідно до наданих статистичних даних та здійсненого судом розрахунку, з урахуванням помісячних показників середньої заробітної плати за відповідні періоди, загальна сума відшкодування за вказаний період становить 1 260 542,00 грн. Щодо заявленого позову про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновків, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану його здоров`я та діями (бездіяльністю) відповідача, у зв`язку з чим зазначені обставини не можуть бути покладені в основу визначення розміру моральної шкоди. З огляду на характер порушення, тривалість неправомірної бездіяльності відповідача, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., що є співмірним встановленим немайновим втратам.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка заподіяла шкоду (частина перша статті 440 ЦК УРСР).
Відповідно до статті 455 ЦК УРСР в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).
Згідно із частинами другою, четвертою статті 462 ЦК УРСР по досягненні потерпілим п`ятнадцяти років (учнями - вісімнадцяти років) організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому також шкоду, зв`язану з втратою чи зменшенням його працездатності, виходячи з розміру середньої заробітної плати (заробітку) некваліфікованого робітника в даній місцевості. Після початку трудової діяльності відповідно до одержаної потерпілим кваліфікації він має право вимагати збільшення відшкодування за шкоду, пов`язану із зменшенням його працездатності внаслідок ушкодження здоров`я, виходячи з розміру винагороди працівника його кваліфікації.
Відповідно до частин першої-третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Спірні правовідносини продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, тому до них підлягають застосуванню положення цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Частиною третьою статті 1199 ЦК України передбачено, що після початку трудової діяльності відповідно до одержаної кваліфікації потерпілий має право вимагати збільшення розміру відшкодування шкоди, пов`язаної із зменшенням його професійної працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, виходячи з розміру заробітної плати працівників його кваліфікації, але не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати.
Згідно з статтею 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків (у тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.
Відшкодування шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я складається із щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них.
Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що він підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Стратегічне управління та адміністрування» і розширив свої професійні компетенції до рівня магістра в галузі знань «Публічне управління та адміністрування» та має право на відшкодування шкоду в зв`язку з втратою працездатності з урахуванням цієї обставини.
Разом з тим, як було зазначено вище, в червні 1988 році ОСОБА_1 отримав кваліфікацію історика, викладача історії та суспільствознавства, - здобувши вищу освіту, що підтверджується дипломом Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка від 23 червня 1988 року серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.14).
Відповідно до сертифікату ПК № 00127522/0458/1-20 про розширення професійних компетенцій (підвищення кваліфікації) від 25 липня 2020 року ОСОБА_1 підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Публічне управління та адміністрування» в обсязі 30 годин і отримав знання та навички відповідно до затвердженої програми курсу.
Відповідно до сертифікату ПК № 00127522/0077-22 про розширення професійних компетенцій (підвищення кваліфікації) від 30 червня 2022 року позивач підвищив свою професійну кваліфікацію за програмою «Стратегічне управління та адміністрування» в обсязі 30 годин і отримав знання та навички відповідно до затвердженої програми курсу.
За приписами ч. 3 ст. 1199 ЦК України, після початку трудової діяльності відповідно до одержаної кваліфікації потерпілий має право вимагати збільшення розміру відшкодування шкоди, пов`язаної із зменшенням його професійної працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, виходячи з розміру заробітної плати працівників його кваліфікації, але не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати.
Отже визначення кваліфікації позивача має важливе значення, оскільки прямо впливає на розмір відшкодування за спричинено позивачу шкоду пов`язану із зменшенням його професійної працездатності внаслідок каліцтва в дитячому віці.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.
Доводи позивача та його представника в частині, що отримані позивачем сертифікати про підвищення кваліфікації ПК № 00127522/0458/1-20 від 25 липня 2020 року та ПК № 00127522/0077-22 від 30 червня 2022 року свідчать про отримання кваліфікації в сфері державного управління, що надавало право працювати в центральних органах виконавчої влади державним службовцем з середньою заробітною платою в сумі 81 194,00 грн. апеляційний суд відхиляє.
За загальним правилом підвищена може бути лише наявна, тобто здобута у встановленому законом порядку кваліфікація, яка за приписом п. 12 ч. 1 Закону України «Про вищу освіту» засвідчується документом про освіту.
Оскільки позивач на момент отримання сертифікатів про підвищення кваліфікаціїПК № 00127522/0458/1-20 від 25 липня 2020 року та ПК № 00127522/0077-22 від 30 червня 2022 року не мав іншої, окрім історика, викладача історії та суспільствознавства (т. 1 а.с. 14) кваліфікації, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами зазначених в цих сертифікатах підвищень кваліфікації позивач не міг набути і не набув кваліфікації в галузі державного управління.
На зазначені обставини обґрунтовано посилається ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» в своїй апеляційній скарзі.
Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 , його 06 червня 2006 року було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України та присвоєно сьомий ранг державного службовця. 
14 грудня 2006 року ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України.
Посилаючись на працевлаштування у зазначений період на посаді помічника-консультанта народного депутата України, позивач та його представник вказували, що позивач в результаті такої трудової діяльності набув кваліфікацію державного службовця 7 категорії, а відтак і кваліфікацію в області держаного управління.
Апеляційний суд не погоджується з вказаними доводами, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 34 ЗУ «Про статус народного депутата», помічником-консультантом народного депутата може бути лише громадянин України, що має середню спеціальну чи вищу освіту і вільно володіє державною мовою. 
Жодних інших вимог, в тому числі і до кваліфікації помічника-консультанта законодавством не вимагається.
Отже, позивач, перебуваючи на посаді помічника-консультанта народного депутата, набувши статусу державного службовця, не здобув іншої кваліфікації, зокрема, що відноситься Державного управління, оборони або обов`язкового державного страхування.
Звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України, не є підставою для відшкодування шкоди пов`язаної із зменшенням його професійної працездатності внаслідок каліцтва виходячи із займаної ним вказаної посади, з огляду на те, що відшкодування такої шкоди обраховується виходячи з розміру заробітної плати працівників відповідної кваліфікації, а не займаної посади чи професії.
У ОСОБА_1 відсутня професійна кваліфікація за напрямком «Державне управління й оборона; обов`язкове соціальне страхування», а отже, розрахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з 100 % втрати працездатності, виходячи з таких обставин підлягає обрахуванню лише за видом економічної діяльності «Освіта», з огляду на те, що у матеріалах справи є лише копія диплома, яка підтверджує отримання позивачем кваліфікації - історик, викладач історії та суспільствознавство.
Вказаний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 359/2156/20.
Як було зазначено вище, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що кваліфікацію, в розумінні ч. 3 ст. 1199 ЦК України у взаємозв`язку з п. 12 ч. 1 Закону України «Про освіту» можливо набути виключно в результаті навчання.
Присвоєння ОСОБА_1 сьомого рангу державного службовця в даному випадку правового значення не має та не свідчить про набуття ним нової кваліфікації, оскільки зазначений ранг є видом спеціальних звань згідно ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про державну службу», який не надає позивачу іншої кваліфікації.
На вказані обставини також обґрунтовано посилається ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» в своїй апеляційній скарзі.
Також судом встановлено, що відповідно до диплому НОМЕР_1 від 17 червня 2024 року ОСОБА_1 , закінчив в 2024 році вищий навчальний заклад «Міжрнгіональна Академія управління персоналом» за освітньою програмою «Публічне управління та адміністрування. Ступінь вищої освіти «Магістр». Разом з тим, зазначений документ про вищу освіту не містить даних про отриману кваліфікацію позивача, оскільки відповідна графа надано суду диплома, а саме «Здобув кваліфікацію» не містить визначення здобутої позивачем кваліфікації (т. 1 а.с. 13).
Згідно Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1341  «Про затвердження Національної рамки кваліфікацій» професійна кваліфікація- визнана кваліфікаційним центром, суб`єктом освітньої діяльності, іншим уповноваженим суб`єктом та засвідчена відповідним документом стандартизована сукупність здобутих особою результатів навчання та компетентностей, що дають змогу виконувати певний вид роботи або провадити професійну діяльність.
Оскільки наданий суду диплом не містить кваліфікації, яку здобув позивач в результаті навчання, посилання останнього та його представника про набуття позивачем кваліфікації в області державного управління, з якою він пов`язує розмір втраченого в результаті каліцтва заробітку, є безпідставним.
Як було зазначено вище, відповідно до диплому серії НОМЕР_2 від 23 червня 1988 року, ОСОБА_1 рішенням Державної екзаменаційної комісії від 20 червня 1988 року присвоєна кваліфікація історик, викладач історії та суспільствознавства. Належних доказів набуття позивачем іншої кваліфікації матеріали справи не містять.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та помилково вважав наданий суду диплом підтвердженням набуття позивачем іншої кваліфікації.
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, а ч. 3 ст. 1199 ЦК України визначено право потерпілого на відшкодування шкоди, пов`язаної із зменшенням професійної працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, відповідно до отриманої ним кваліфікації, а не відповідно до займаної посади чи професії.
Вказана позиція узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 359/2156/20.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що при визначенні розміру відшкодування шкоди, завданої позивачу, необхідно брати до уваги розмір заробітної плати працівників кваліфікації позивача за видом економічної діяльності «Освіта».
У результаті перевірки даних, що містяться у публічному доступі на офіційному вебсайті Міністерства фінансів України за посиланнями: 
https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/branch/2020/ 
https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/branch/2021/
https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/branch/2022/ 
https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/branch/2023/ 
https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/branch/2024/
https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/average/branch/2025/ 
та здійснення судом апеляційної інстанції розрахунку, з урахуванням помісячних показників середньої заробітної плати за видом економічної діяльності «Освіта» за період з 01 червня 2020 року по 01 лютого 2025 року, загальна сума середньої заробітної плати за вказаний період становить 692 304,00 грн., що підтверджується наступним розрахунком:
- 9 261,00 грн. (з/п 2кв. 2020р.) + 9 249,00 грн. (з/п 3кв. 2020р.) х 3міс. + 10 198,00 грн. (з/п 4кв. 2020р.) х3міс. + 10 770,00 грн. (з/п 1кв. 2021р.) х3міс. + 12 188,00 грн. (з/п 2кв. 2021р.) х3міс. + 11 570,00 грн. (з/п 3кв. 2021р.) х3міс. + 12 723,00 грн. (з/п 4кв. 2021р.) х3міс. + 11 431,00 грн. (з/п 1кв. 2022р.) х3міс. + 11 970,00 грн. (з/п 2кв. 2022р.) х3міс. + 11 258,00 грн. (з/п 3кв. 2022р.) х3міс. + 13 429,00 грн. (з/п 4кв. 2022р.) х3міс. + 11 056,00 грн. (з/п 1кв. 2023р.) х3міс. + 13 027,00 грн. (з/п 2кв. 2023р.) х3міс. + 12 180,00 грн. (з/п 3кв. 2023р.) х3міс. + 13 500,00 грн. (з/п 4кв. 2023р.) х3міс. + 12 649,00 грн. (з/п 1кв. 2024р.) х3міс. + 15 076,00 грн. (з/п 2кв. 2024р.) х3міс. + 14 219,00 грн. (з/п 3кв. 2024р.) х3міс. + 16 479,00 грн. (з/п 4кв. 2024р.) х3міс. + 14 316,00 грн. (з/п 1кв. 2025р.) = 692 304,00 грн.
Отже, позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, пов`язаної із 100% втратою працездатності, підлягає частковому задоволенню в зазначеному розмірі, а саме 692 304,00 грн.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частинами 2-4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).
Апеляційним судом встановлено, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» ухиляється від виконання зобов`язань щодо відшкодовування позивачу шкоди, пов`язаної з втратою професійної працездатності, а саме не відшкодувало зазначену шкоду навіть в мінімально визначеному законом розмірі. Отже наявні підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди.
Враховуючи принципи розумності, справедливості та характер протиправних дій відповідача, наслідки спричинені для позивача, апеляційний суд приходить до висновку, що сума у розмірі 10 000,00 грн. є достатньою компенсацією спричиненої моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 359/2156/20.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування відсотка втрати працездатності апеляційний суд відхиляє, оскільки вказані обставини вже були предметом розгляду у справі 359/4813/16-ц.
Так, у справі 359/4813/16-ц (провадження № 61-10382св18) Верховний Суд зазначив, що «Експертним висновком від 11 квітня 2014 року встановлено втрату ОСОБА_1 як загальної працездатності, так і професійної (не менш 100%). Колегія суддів погоджується з твердженнями судів попередніх інстанцій щодо прийняття експертного висновку від 11 квітня 2014 року як належного та допустимого доказу у справі».
З зазначених підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача в частині порушень судом першої інстанції норм процесуального права під час допиту та оцінки пояснень експерта Зосіменко В.В .
Щодо порушення судом першої інстанції правил підсудності про що вказує відповідач в своїй апеляційній скарзі. 
Згідно з ч.3 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.
Перевіряючи вказані доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання позивача.
З витягу № 2602195 від 14 квітня 2026 року вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02 вересня 2015 року по 04 грудня 2025 року.
Отже, позивач, на момент звернення до суду 16 січня 2025 року, визначив підсудність за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання, скориставшись своїм імперативним правом, передбаченим ст.28 ЦПК України.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, не може існувати окремо від нього та втрачає силу з моменту скасування основного рішення.
Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
На підтвердження витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції представником ОСОБА_1 - адвокатом Влащенко О.А. надано договір про надання правової допомоги від 30 вересня 2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 17 січня 2026 року, квитанцію від 30 вересня 2024 року на суму 150 000,00 грн.
Відповідач, заперечуючи проти заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу, вказував, що вартість зазначених витрат суттєво завищена та є неспівмірною з заявленими послугами.
Визначаючи розмір витрат, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду
від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі
№ 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду
від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Враховуючи складність справи, суть спору, обсяг наданих послуг, адвокатом Влащенко О.А. - ОСОБА_1 у суді першої інстанції, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним, виходячи з конкретних обставин справи, а також необхідним розміром таких витрат в суді першої інстанції, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, є сума 50 000,00 грн.
Разом з тим, апеляційний суд враховує, що представник позивача серед іншого просив стягнути витрати на правову допомогу, за роботи, які по суті не є правовою допомогою.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг вбачається, що виконавець надав, а замовник прийняв такі юридичні послуги: 
надання консультацій та узгодження правової позиції; 
підготовку та подання до Бориспільського міськрайонного суду Київської області позовної заяви; 
представництво інтересів замовника у судових засіданнях; 
складання заяв і клопотань у справі (у тому числі повідомлень про місце і час розгляду справи та заяв про долучення документів); 
витрати на копіювання документів і зв`язок; 
підготовку та направлення запитів до Міністерства фінансів України та органів статистики м. Києва; 
підготовку та подання заперечень на заяви відповідача про заміну суду, забезпечення доказів; 
підготовку та подання заперечень на заяви відповідача про відвід судді,
підготовку та подання заперечень на заяви відповідача про забезпечення доказів;
підготовку та подання заяви про зловживання процесуальними правами; 
підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача щодо забезпечення доказів. 
Заявлені витрати не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки самі по собі консультації клієнта не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням позовної заяви, що заявлені як окремі послуги, тому не можуть вважатися фактично понесеними, як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
Складання заяв і клопотань у справі (у тому числі повідомлень про місце і час розгляду справи та заяв про долучення документів) не є необхідними та не неминучими, оскільки повідомлення сторін про місце і час розгляду справи є обов`язком суду відповідно до вимог закону.
Матеріали справи не містять доказів звернення адвоката із запитами до Міністерства фінансів України та органів статистики м. Києва та доказів витрат на копіювання документів та зв`язок.
Оскільки акт приймання-передачі наданих послуг не містить визначення окремої вартості за кожну послугу, апеляційний суд приходить до висновку, що вартість кожної з значених в акті послуг становить 4545,45 грн. (50000:11).
Отже, враховуючи послуги, які за своєю суттю не є правовою допомогою чи є складовими послуги з підготовки та подання позовної заяви, про що зазначено вище, позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу у розмірі 31 818,15 грн. (4545,45*7).
З урахуванням вищезазначених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 4 807,72 грн. (31 818,15*15,11%*).
В заяві про стягнення судових витрат ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» просило стягнути з позивача на його користь витрати на правничу допомогу понесені у суді першої інстанції в розмірі 48 000,00 грн. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» надано: договір про надання правничої допомоги № 311-КЕМ-РП від 01 січня 2026 року, укладений між ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі» та АО «Перший радник», договір про надання правової допомоги № 3443-ДКЕМ від 01 січня 2024 року додаткову угоди № 1 від 04 жовтня 2024 року та звіт про надання правничої допомоги № 1 до договору про надання правничої допомоги № 311-КЕМ-РП від 01 січня 2026 року.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц та від 23 липня 2025 року у справі № 389/387/24.
Позивачем не вказувалось на невідповідність заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірність понесених відповідачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і, на необхідність зменшення їх розміру.
Оскільки відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу, а позивач не вказував на не відповідність заявленої до стягнення суми складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, та не просив її зменшити, зазначена сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно до відхилених позовних вимог, а саме у розмірі 40 747,20 грн. (48000*84,89%*).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути ОСОБА_1  на користь ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі»різницю між сумою судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 35 939,48 грн. (40747,20-4807,72).
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 16 640,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір, що підлягав сплаті при подачі позовної заяви підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (15,11%), а саме у розмірі 2 514,30 грн. (16640*15,11%). 
При подачі апеляційної скарги ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» сплатило судовий збір у розмірі 22 870,00 грн., оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, а позивач звільнений від сплати судового збору, відповідачу необхідно компенсувати судовий збір за рахунок держави пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги (84,89%), а саме у розмірі 19 414,34 грн. (22870*84,89%). 
Враховуючи зазначене, оскільки відповідачу необхідно компенсувати за рахунок держави судовий збір у розмірі 19 414,34 грн. та з відповідача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 2 514,30 грн. в дохід держави, колегія суддів вважає за можливе зробити взаємозалік та компенсувати ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» за рахунок держави судових витрат у розмірі 16 900,04 грн. (19 414,34 - 2 514,30).
На підставі викладеного, керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», ОСОБА_1 та його представника Влащенка Олега Анатолійовича задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» про відшкодування шкоди в зв`язку з втратою працездатності, внаслідок завданого каліцтва та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», місце знаходження: м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 20, ідентифікаційний код 41946011 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 692 304,00 (шістсот дев`яносто дві тисячі триста чотири) гривні в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із 100% втратою працездатності та 10 000,00 (десять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь Приватного акціонерного товариства Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», місце знаходження: м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 20, ідентифікаційний код 41946011 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 35 939,48 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 48 копійок.
Компенсувати за рахунок держави на користь Приватного акціонерного товариства Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», місце знаходження: м. Київ, вул. Новокостянтинівська, 20, ідентифікаційний код 41946011, судовий збір у розмірі 16 900,04 (шістнадцять тисяч дев`ятсот) гривень 04 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.