Справа №751/1733/26
Провадження №2/751/1476/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі: головуючого судді Діденко А. О. 
за участю секретаря судового засідання Рак Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернігова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту,

Встановив:

23.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова із позовною заявою до Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у якій просить скасувати арешт нерухомого майна, накладений згідно постанови про арешт б/н від 03.12.2009.
Позовну заяву мотивує тим, що у січні 2026 року позивачу стало відомо, що на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт. Арешт на належну квартиру та все належне йому нерухоме майно було накладено згідно постанови б/н від 03.12.2009 року винесеною Новозаводським відділом державної виконавчої служби Чернігівського міського управлінням юстиції. 13.12.2009 реєстратором Чернігівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна за №9308858. Квартира, на яку було накладено арешт належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. Позивач звернувся до Відповідача із відповідною заявою про зняття арешту із його майна, на що отримав відмову, із тих підстав, що в автоматизованій системі виконавчого провадження відомості щодо виконавчих проваджень відносно нього відсутні, що свідчить про завершення таких виконавчих проваджень. Однак, Відповідач не може зняти арешт із майна, в зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження за строками їх зберігання (знищенням). Отже, накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна обмежує його законні права як власника квартири, щодо вільного розпорядження майном: унеможливлює укладення договорів відчуження, здачі в оренду, тощо належної йому квартири.
Ухвалою судді від 05.03.2026 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків, які позивачем були усунені в строк.
Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 19.03.2026 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судовому засіданні участь не приймав, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів.
Згідно вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №443421321 від 13.09.2025, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 6,7-8, 9).
Як встановлено, згідно постанови б/н від 03.12.2009 року винесеною Новозаводським відділом державної виконавчої служби Чернігівського міського управлінням юстиції. 
13.12.2009 реєстратором Чернігівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна за №9308858.
Позивач зазначає, що звертався до відповідача із відповідною заявою про зняття арешту із його майна, на що отримав відмову.
Відповідно до листа №7444/21.19-30 від 30.01.2026 Новозаводського відділу ДВС у місті Череігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, повідомляє, що в ході перевірки даних в автоматизованій системі виконавчого провадження, в тому числі електронного архіву виконавчих проваджень та спецпідрозділу, інформації щодо виконавчого провадження, під час виконання якого винесено постанову б/н від 03.12.2009 та накладено арешт на майно, належне ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_1 , не знайдено. Повідомляють, що матеріали завершених виконавчих проваджень, переданих до архіву державної виконавчої служби, підлягають знищенню у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, встановленого розділом ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5. Так, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Строк зберігання в електронному архіві завершених, повернутих без прийняття до виконання відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить десять років. Відсутність в автоматизованій системі виконавчого провадження відомостей щодо виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 являється боржником, свідчить про завершення таких виконавчих проваджень. Тож, станом на сьогодні, ідентифікувати виконавче провадження, в межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 , та встановити наслідки його завершення немає можливості. Також інформують, що вчинення заходів примусового виконання винесення процесуальних документів здійснюється державним виконавцем виключно в межах виконавчих проваджень, що перебувають у нього на виконанні. Враховуючи викладені обставини, Новозаводський відділ державні виконавчої служби у місті Чернігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не має правових підстав та технічної можливості: для зняття арешту з майна належного ОСОБА_1 . Додатково повідомляється, що в даному випадку, арешт з майна боржник може бути знятий відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням суду(а.с.10-11).
Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
В порядку статей 76-81 ЦПК України вимоги позивача доведені належними та достатніми доказами.
Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Нормами статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як вказувалося вище, у позивача як власника майна, виникли права володіння та користування власним майном, тому він має право захищати свої порушені права володіння та користування майном.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
На сьогодні позивач бажає вільно розпоряджатись своїм майно, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити.
На час звернення до суду з позовною заявою про зняття арешту зі спадкового майна, за наявності арешту (обтяження) на майно, порушується право позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Матеріали справи не містять відомостей на підтвердження необхідності існування на даний час арешту спадкового майна, вказаного в позовній заяві.
Також із вищевказаного листа Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Сумського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вбачається, що відсутні документи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Отже, враховуючи вищевказане, доказів існування відкритого виконавчого провадження не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Отже, позовні вимоги позивача в частині скасування є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про скасування запису обтяження у Державному реєстром речових прав на нерухоме майно.
Суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду (див. Постанова від 07.11.2018 № 488/5027/14-ц), метою віндикаційного позову є забезпечення фактичного введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна таке введення реалізується шляхом внесення до Державного реєстру речових прав запису про державну реєстрацію права власності за належним власником, адже державна реєстрація виконує функцію офіційного підтвердження належності майна певній особі та гарантує достовірність, повноту й об`єктивність відповідних відомостей.
Однією з підстав для проведення державної реєстрації права власності є судове рішення, що набрало законної сили. При цьому рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною та достатньою підставою для внесення відповідного запису про право власності за позивачем, без необхідності попереднього чи окремого скасування запису про право власності за відповідачем. Отже, вимога про скасування такого запису не є необхідною для ефективного захисту порушеного права.
Водночас положення абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають, що у разі скасування державної реєстрації прав або документів, на підставі яких її проведено, відповідні речові права чи обтяження припиняються, а одночасно може проводитися державна реєстрація набуття відповідних прав. При цьому державна реєстрація обтяжень, згідно з пунктом 1 частини другої статті 27 зазначеного Закону, здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження, що набрало законної сили.
Як зазначено у висновку Верховного Суду (постанова від 19 грудня 2022 року у справі № 359/3951/17), державна реєстрація прав здійснюється державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі заяви зацікавленої особи, а відтак саме відповідне судове рішення є підставою для вчинення реєстраційних дій.
Крім того, процедура зняття заборони відчуження нерухомого майна регламентована підзаконними нормативними актами, зокрема Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якого нотаріус знімає таку заборону, зокрема, на підставі рішення суду. Ведення Державного реєстру речових прав також передбачає можливість внесення записів про припинення обтяжень або їх скасування державним реєстратором на підставі прийнятого рішення.
Отже, чинне законодавство передбачає спеціальний порядок припинення обтяжень та внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав, який реалізується на підставі судового рішення без необхідності окремого заявлення вимоги про скасування запису.
З огляду на викладене, вимога позивача про скасування запису обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є належним та необхідним способом захисту порушеного права, а тому не підлягає задоволенню.
Водночас судове рішення, яким скасовано арешт нерухомого майна, являє собою підставу для проведення відповідних реєстраційних дій щодо виключення запису про арешт майна.
Керуючись ст.ст.3-710, 12, 81, 141, 260-261, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393,722 ЦК України, суд

Ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна - задовольнити.
Зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений згідно постанови про арешт №б/н від 03.12.2009 Новозаводського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 908858 від 03.12.2009, внесений у реєстр реєстратором : Чернігівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України».
Стягнути з Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 331,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Новозаводський відділ державної виконавчої служби у м. Чернігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вул. Княжа, буд. 28, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ)

Суддя А. О. Діденко