ПОСТАНОВА 
Іменем України

02 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 385/1091/25
провадження № 22-ц/4809/726/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – Фермерське господарство «Волуйко»,
відповідачі – Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Волуйко», яка подана адвокатом Тимощуком Євгенієм Сергійовичем, на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2025 року у складі головуючого судді Венгрина М. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзивів на позов і рішення суду першої інстанції.
У липні 2025 року Фермерське господарство «Волуйко» звернулось з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі – відповідач 1), ОСОБА_1 (далі – відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», в якому просило визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №11-172/14-21-СГ від 15 січня 2021 року "Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність"; визнати за Фермерським господарством “Волуйко” право постійного користування земельною ділянкою площею 19.605 га з кадастровим номером: 3521186200:02:000:0237 та зобов`язати ОСОБА_1 повернути Фермерському господарству “Волуйко” земельну ділянку площею 19,605 га з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі державного акту на право користування землею, виданого ОСОБА_2 , останньому виділено в постійне користування земельну ділянку, яка розташована на території Тополівської сільської Ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області площею 20,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. 
26 лютого 1993 року ОСОБА_2 створено Фермерське господарство “Волуйко”, діяльність якого не припинено і на сьогоднішній день. 
Вказано, що після смерті ОСОБА_2 ця земельна ділянка залишилась на праві постійного користування ФГ "Волуйко", тоді як ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області вчинено дії по розпорядженню такою земельною ділянкою, чим порушено право ФГ "Волуйко" на користування земельною ділянкою. 
Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 березня 2017 року ОСОБА_3 успадкувала ФГ “Волуйко”. 
Відповідач 1 повідомив позивача, що Головним управлінням не приймались накази щодо припинення права постійного користування ФГ “Волуйко”. 
Разом з тим, наказом ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15 січня 2021 року № 11-172/14-21-СГ затверджено “Проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства” загальною площею 19,6050 га за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, Тополівська сільська рада. Згідно пункту 2 цього ж наказу передано у власність земельні ділянки: ОСОБА_4 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2140); ОСОБА_5 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); ОСОБА_6 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2150); ОСОБА_7 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2145); ОСОБА_8 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); ОСОБА_9 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2144); ОСОБА_10 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2148); ОСОБА_11 , площею 1,9605 га (кадастровий номер:3521186200:02:000:2141); ОСОБА_12 , площею 1,9605 га, (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2147); ОСОБА_13 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2142). 
Крім того, ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області у відповіді від 22 вересня 2021 року повідомило, що згідно інформації, наданої відділом №3 Управління у Голованівському районі Головному управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, земельна ділянка загальною площею 20,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Тополі Голованівського району (колишній Гайворонський район) Кіровоградської області відповідно до державного акта на право постійного користування землею надавалась нині покійному ОСОБА_2 . Вказана земельна ділянка передавалась у власність громадянам України Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області.
На даний час, згідно даних органу реєстрації речових прав, власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 . 
Згідно витягу з ДЗК про земельну ділянку від 18 березня 2025 року підтверджується, що земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами, які передано у власність громадянам на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15 січня 2021 року № 11-172/14-21-СГ, об`єднано в одну з присвоєнням кадастрового номеру 3521186200:02:000:0237. 
Позивач вважає, що оспорюваний наказ не може вважатися таким, що виданий на підставі закону, оскільки діяльність ФГ “Волуйко” на момент видачі спірного наказу не припинилася. Інші законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою також були відсутні і жодного наказу про припинення права постійного користування за позивачем з боку ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області - не приймались. 
Зазначає, що визнання права постійного користування у позовній вимозі покликане тим, що внаслідок дій відповідачів та інших осіб щодо розроблення проєкту землеустрою, подальше об`єднання земельних ділянок в одну зумовлює подальшу потребу позивача в державній реєстрації речового права відповідно до ст.27 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, що потребує судового рішення як підставу для державної реєстрації права постійного користування.

Відповідач 1 ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області в поданому на позов відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.
В обгрунтування зазначено, що державний акт, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_2 , втратив свою чинність після його смерті. Чинним законодавством не передбачена можливість набуття права постійного користування земельною ділянкою фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства). 
Вказано, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у фізичної особи на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. 
Відповідач 1 зазначає, що статтею 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою, оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пунктом 2 частини 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Враховуючи вищевказані приписи законодавства, на час прийняття оскаржуваного наказу Головного управління ФГ «Волуйко» не набуло права власності на спірну земельну ділянку в установленому законодавством порядку, а Головним управлінням цілком правомірно було вчинено дії щодо розпорядження нею (а.с.169-172 том 1).

Відповідач 2 ОСОБА_1 подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову ФГ «Волуйко».
Зазначив, що 22 березня 2021 року, ним, на підставі договорів купівлі-продажу, придбано у власність 10 земельних ділянок загальною площею 19,6050 га з кадастровими номерами 3521186200:02:000:2140; 3521186200:02:000:2141; 3521186200:02:000:2142; 3521186200:02:000:2143; 3521186200:02:000:2144; 3521186200:02:000:2145; 3521186200:02:000:2147; 3521186200:02:000:2148; 3521186200:02:000:2149; 3521186200:02:000:2150. Надалі, шляхом об`єднання вказаних земельних ділянок була утворена земельна ділянка площею 19,6050 га, з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, власником якої є ОСОБА_1 та яка перебуває у користуванні третьої особи «Украгропрайд» на пiдставі договору оренди землі. 
Відповідач 2 зауважує, що на час придбання вказаних земельних ділянок, такі не мали жодних обтяжень, набувалися їх колишніми власниками в порядку, та у спосіб передбачений законом, а також відомості про земельні ділянки не містили жодних обтяжень та інформації щодо будь-яких прав на них з боку третіх ociб, додатковим свідченням чого є отримання наказів колишніми власниками земельних ділянок про передачу земельних ділянок у власність та реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Вказує, що відповідач 2 є добросовісним набувачем вказаних земельних ділянок та його право повинно захищатись судом. Зокрема, він протягом тривалого часу відкрито володіє земельною ділянкою та не отримував жодних звернень та претензій з боку третіх ociб, щодо його власності, проте зараз з боку позивача постає вимога про безпідставне позбавлення його права власності на майно без будь-яких компенсацій, що є неприпустимим у правовій державі. 
Вважає, що поведінка позивача та вiдповідача 1 — ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області є суперечливою та не узгоджується з дійсними обставинами справи. 
Зазначає, що позивач, звертаючись з даним позовом, також діє суперечливо, адже тривалий час не вчиняв будь-яких дій спрямованих на захист свого порушеного права. Натомість ОСОБА_1 . вiдкрито користується своєю земельною ділянкою протягом більш як 4 років, що не могло б за звичайних умов залишатися поза увагою позивача протягом такого тривалого часу. Він як власник спірної земельної ділянки не знав та не міг знати про наявність будь-яких прав третіх ociб на вказану земельну ділянку та набув її вільною вiд будь-яких обтяжень, при цьому своєю поведінкою підтверджує законність набуття права власності на спірну земельну ділянку та відкрито нею користується протягом тривалого часу. В той же час, позивач та ГУ Держгеокадастру діють недобросовісно та непослідовно, адже не наводять переконливих тверджень як щодо передачі спірної земельної ділянки у власність її колишнім власникам, так i обставин з поясненнями щодо зволікання з захистом порушеного права у разі, якщо таке право icнyє у позивача.
Вказує, що позивач намагається позбавити ОСОБА_1 його права власності на земельну ділянку, діючи недобросовісно та з метою завдати йому шкоди, використовуючи приватно-правовий інструментарій всупереч його призначенню. При цьому, відповідачу за наслідком розгляду даної справи може бути нанесено значну шкоду у вигляді позбавлення майна без надання будь-якої компенсації, отже він, будучи добросовісним набувачем даного майна буде змушений самостійно шукати шляхи компенсації своїх втрат, що суперечить принципам застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Крім того вказав, що обґрунтування позивача, за наведених ним підстав позову є неналежним, що є самостійною підставою відмови у задоволенні позову. 3 огляду на обставини даної справи позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права у разі його наявності у позивача (а.с.71- 78 том 2).

Представник ТОВ “Украгропрайд” подав письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування зазначено, що земельна ділянка загальною площею 19,6050 га з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237 перебуває в користуванні ТОВ «Украгропрайд» на підставі Договору оренди землі № 0621-3 від 03 червня 2021 року. Право оренди третьої особи на дану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 42380372).
Вказує, що ТОВ «Украгропрайд» використовує дану земельну ділянку у своїй господарській діяльності, сплачує при її використанні всі податки та збори, в тому числі й податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з виплаченої орендної плати ОСОБА_1 . 
Зауважує, що при укладенні Договору оренди землі ТОВ «Украгропрайд» було перевірено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та відсутність будь-яких обтяжень земельної ділянки. 
Таким чином, вважає, що ТОВ “Украгропрайд” набуло право користування земельною ділянкою в порядку та у спосіб передбачений законом, а відтак здійснює користування земельною ділянкою на законних підставах. 
Крім того, зазначає, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач діє недобросовісно та зловживає правами, не вказує на будь-яку реалізацію ним свого права користування, лише намагається втрутитися у права відповідача ОСОБА_1 та третьої особи, використовуючи своє право на зло та з метою завдання шкоди правам третіх осіб, що діють добросовісно (а.с.89-94 том 1).

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні позову Фермерського господарства «Волуйко» до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», про визнання недійсним наказу, визнання права постійного користування земельною ділянкою та зобов`язання повернення земельної ділянки.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд керувався тим, що наданий позивачем Державний акт Б № 052153 від 1993 року не в повній мірі відповідає формі, затвердженій постановою ВРУ від 13 березня 1992 року N 2201-XII, зокрема не містить відомостей про реквізити рішення сільської ради, на підставі якого він виданий та відомостей його про реєстрацію в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею. Більш того, суд вказав, що такий акт видано, як зазначено в ньому, виконавчим комітетом Тополівської сільської ради народних депутатів, а не рішенням сільської ради, що суперечить ст. 19 ЗК щодо повноважень розпорядження земельною ділянкою.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вказав, що наведене не дозволяє суду розцінювати такий Державний акт як належний і достовірний доказ виникнення права постійного користування у ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 20 га та подальший перехід його до ФГ «Волуйко».
Оскільки позивач не надав копії відповідного рішення сільської ради, не клопотав перед судом про витребування такого рішення, суд вважав, що ним не доведено надання, відповідно до встановленого на той час законом порядку, земельної ділянки площею 20,0 га в постійне користування та не доведено порушення прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідно до ухвали Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19 січня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі за заявою у цивільній справі № 385/1091/25 за позовом Фермерського господарства «Волуйко» до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», про визнання недійсним наказу, визнання права постійного користування земельною ділянкою та зобов`язання повернення земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Фермерське господарство «Волуйко», в інтересах якого діє адвокат Тимощук Євгеній Сергійович, подало до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.
В обгрунтування зазначає, що суд першої інстанції помилково поставив під сумнів юридичну силу та належність Державного акту серії Б № 052153 від 1993 року, пославшись на нібито відсутність реквізитів рішення сільської ради та реєстраційних відміток.
Вказує, що суд фактично знехтував тим, що Державний акт сам по собі є підставою для виникнення права постійного володіння/користування землею, якщо він містить усі істотні елементи (суб`єкт, об`єкт, площа, цільове призначення, план меж) і не оскаржений у встановленому законом порядку. Так, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 904/9070/21 Верховний Суд звернув увагу, що підставою для видачі Державного акту було рішення відповідної сільської ради про надання земельної ділянки, і що така підстава не підлягала додатковому доказуванню судом, коли сам акт є підтвердженим. Відтак, примітки щодо невідповідностей між актом і первинним рішенням не можуть самостійно нівелювати юридичний титул, поки акт не скасовано у встановленому порядку чи не доведено, що він взагалі не відповідав дійсності. 
Зазначає, що Держгеокадастр підтвердив відсутність наказів про припинення права постійного користування земельної ділянки виділеної позивачу, що вказувало на визнання розпорядником землі існування такого права, відсутні докази добровільної відмови від цього права позивачем чи його правонаступниками. Відтак, вважає, що жодне із вичерпних підстав припинення права, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, не настало. Ці обставини самі по собі спростовують висновок суду про недоведеність надання земельної ділянки у користування, оскільки це право не було скасоване юридично. 
Звернув увагу, що всупереч нормам ЦПК України, суд не надав належної оцінки відповідям на адвокатські запити, в яких: ГУ Держгеокадастру підтвердило відсутність наказів про припинення права користування; у відповідях фактично підтверджено, що ділянка була передана у власність третім особам без законних підстав, оскільки прав користування ніхто не припиняв. Ці відповіді свідчать про неперервність права позивача, яке не було юридично знищене до моменту виникнення спірних правовідносин. 
Вказує, що суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові №904/9070/21 від 17 січня 2024 року, в якій зазначено, що право користування, яке виникло на підставі Державного акту, має вважатися належно встановленим у межах судового розгляду, навіть якщо первинне рішення має формальні недоліки, за умови, що акт не оскаржено та не визнано недійсним у встановленому порядку. 
Зауважив, що матеріали справи містять відповіді на адвокатські запити, копію державного акту, оригінал якого оглянуто судом, якими доведено наявність права постійного користування землею, а тому вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ФГ «Волуйко» залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області – без змін.
Представник відповідача 1 зазначає про те, що висновки Верховного Суду, на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі не є релевантними та не можуть застосовуватися у цій справі з огляду на наступне. 
Так, у справі №904/9070/21, на яку посилається апелянт, доказами наявності права постійного користування земельною ділянкою, серед іншого є рішення сільської Ради народних депутатів про подання міській Раді народних депутатів відповідної земельної ділянки, що є обов`язковою передумовою для видачі Державного акта на права користування земельною ділянкою. Відповідно до частини 5 статті 51 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року рішення про передачу у власність або надання у користування земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства чи про відмову у передачі або наданні землі відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії. Дана норма кореспондується з ч. 2 статті 5 Закону України «Про селянське (фермерське)господарство». Чинний Земельний кодекс України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою. У вказаному судовому рішенні зазначено, що аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України. Оскільки законодавство, чинне на час надання у користування земельної ділянки, не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, то право користування земельною ділянкою в нього виникло на підставі рішень виконавчого комітету ради депутатів трудящих від 1957 року та від 1959 року. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвідчує відповідне право. З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. 
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, будь-які рішення сільської Ради народних депутатів, які б мали на меті передачу громадянину ОСОБА_2 спірної земельної ділянки в користування, які є обов`язковою підставою для виготовлення Держаного акту на право користування земельною ділянкою, відповідно до приписів земельного законодавства, яке діяло на той час – відсутні.
Відтак, представник вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі про помилковість застосування норм права та не неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 17 січня 2021 року по справі №904/9070/21 є помилковими.
Представник зауважила, що позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів набуття права постійного користування у встановлений законодавством, яке діяло на той час, порядку, зокрема, в матеріалах справи відсутні: рішення відповідної Ради народних депутатів про передачу у користування земельної ділянки позивачу; відомості про реєстрацію Державного акту серія Б №052153 від 1993 року в Книзі записів державних актів на право користування землею, що прямо передбачено типовою формою Державного акту відповідно до Постанови ВРУ від 13 березня 1992 року №2201-ХІІ та статтею 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (а.с. 71-73 том 3).

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» - адвокат Новосад Р. В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Крім того, просив стягнути з Фермерського господарства «Волуйко» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» понесені судові витрати в розмірі 60 000 грн.
Зазначив, що державний акт на право постійного користування не створює таке право сам по собі, оскільки він є документом, що посвідчує право та видається на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Державний акт лише фіксує факт наявності відповідного права, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, таким правочином в даному випадку може бути лише рішення суб`єкта владних повноважень. Тобто, в обставинах даної справи сам факт наявності Державного акту на право користування землею Б №052153, який не відповідає формі, затвердженій Постановою ВРУ №2201-XII, не може підтверджувати право постійного користування позивача на спірну земельну ділянку, оскільки не зареєстрований відповідною Радою народних депутатів та в рамках даної справи взагалі відсутні докази фактичного прийняття сільською, селищною, міською Радою народних депутатів рішення про надання позивачу земельної ділянки в постійне користування.
Представник також вказав, що позивачем не доведено, що ФГ «ВОЛУЙКО» набуло статусу юридичної особи саме після надання спірної земельної ділянки у користування. Крім того, у відповіді ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області на адвокатський запит не вказано конкретних відомостей, а саме номер запису, дату щодо реєстрації права постійного користування на земельну ділянку 20 га за позивачем. В той же час, позивач не надав жодних доказів того, що ним здійснювалося користування спірною земельною ділянкою (20 га) з часу коли у останнього виникло право постійного користування вказаною земельною ділянкою, не надано жодних доказів прийняття Радою народних депутатів рішення сесії ради про передачу позивачу в постійне користування земельної ділянки площею 20 га, а також належних та допустимих доказів щодо обставин походження земельної ділянки відповідача 2, зокрема, що земельна ділянка ОСОБА_1 була сформована за рахунок земельної ділянки, яка начебто належить на праві постійного користування позивачу. 
Звернув увагу, що відповіді на адвокатський запит надані відповідачем 1, щодо реєстрації права постійного користування спірної земельної ділянки за позивачем, та належності йому спірної земельної ділянки, є суперечливими, адже не узгоджуються з попередніми заявами та поведінкою ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, зокрема саме за рішенням відповідача 1 було передано у власність новоутворені земельні ділянки (які як стверджує позивач були частинами земельної ділянки 20 га) у власність попередніх власників, що в подальшому здійснили їх відчуження на користь відповідача 2, що не могло бути можливим у разі наявності зареєстрованого права постійного користування земельною ділянкою за позивачем. При цьому, відповідач 1 на час передачі у власність попередніх власників новоутворених земельних ділянок не повідомляв про наявність будь-яких прав щодо вказаних земельних ділянок (а.с.81-86 том 3).

Відповідач 2 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Піддубний О. Ю. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник зазначив, що судом першої інстанції повно та всебічно встановлено та розглянуто обставини даної справи та правомірно відмовлено у задоволенні даного позову. 
Вказав, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 19,6050 га, з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, що була утворена шляхом об`єднання 10 земельних ділянок меншої площі, та яка перебуває у користуванні третьої особи на підставі договору оренди землі. На час придбання відповідачем 2 вказаних земельних ділянок, такі земельні ділянки не мали жодних обтяжень, набувалися їх колишніми власниками в порядку та у спосіб передбачений законом, а також відомості про земельні ділянки не містили жодних обтяжень та інформації щодо будь-яких прав на неї з боку третіх осіб, додатковим свідченням чого є отримання наказів колишніми власниками земельних ділянок про передачу земельних ділянок у власність та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Зауважує, що ОСОБА_1 , який придбав земельні ділянки та сплатив за них грошові кошти є добросовісним набувачем вказаних земельних ділянок, а відтак вправі покладатися на захист судом свого права власності у даному спорі. 
Зазначає, що позивач не надав жодних доказів того, що ним здійснювалося користування спірною земельною ділянкою (20 га) з часу коли (як стверджує позивач) у останнього виникло право постійного користування вказаною земельною ділянкою, не надав жодних доказів сплати будь-яких платежів за користування спірною земельною ділянкою чи доказів прийняття Радою народних депутатів рішення сесії ради про передачу позивачу в постійне користування земельної ділянки площею 20 га (а.с.98-101 том 3).

Узагальнені доводи відповіді на відзив на апеляційну скаргу.
Представник позивача адвокат Тимощук Є. С. подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» та зазначив наступне.
Так, представник вважає помилковими твердження представника третьої особи про те, що державний акт на право користування землею Б №052153 не може підтверджувати право постійного користування земельною ділянкою, оскільки такий акт лише посвідчує право і має видаватися виключно на підставі рішення відповідної ради. Так, відповідно до статей 22, 23 Земельного кодексу України у редакції 1992 року право користування земельною ділянкою виникало після встановлення меж земельної ділянки в натурі та одержання документа, що посвідчує це право. Таким чином, державний акт є офіційним документом, який посвідчує існування права та підтверджує факт його надання державою. При цьому, жодним судовим рішенням державний акт Б №052153 не визнано недійсним, він не скасований та не анульований у встановленому законом порядку. 
Щодо доводів про відсутність рішення ради про надання земельної ділянки зазначено, що відсутність у матеріалах справи рішення органу влади не може автоматично свідчити про відсутність права, якщо існує державний акт, виданий уповноваженим органом.
Зауважує, що третя особа у своїх запереченнях не надала жодного доказу того, що державний акт був виданий безпідставно або з порушенням законодавства. Більш того, відповідні органи державної влади протягом тривалого часу не ставили під сумнів факт існування такого права. 
Щодо доводів про відсутність доказів користування земельною ділянкою, вказано, що право постійного користування земельною ділянкою виникає не з моменту фактичного використання, а з моменту його надання уповноваженим органом та видачі відповідного державного акта. Отже, сам факт невикористання земельної ділянки не припиняє права постійного користування (а.с.107-109 том 3).

Представник позивача подав також відповідь на відзив на апеляційну скаргу відповідача 2 ОСОБА_1 , та вказав про те, що державний акт є правовстановлюючим документом, який підтверджує виникнення права постійного користування відповідно до ст. 22, 23 Земельного кодексу України. Зазначає, що відповідач 2 фактично ставить під сумнів дійсність правовстановлюючого документа позивача, однак не заявляє вимог про визнання такого акту недійсним, що саме по собі виключає можливість ігнорування цього доказу судом. 
Зауважує, що матеріали справи містять відповіді органів влади на адвокатські запити, які підтверджують реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою за позивачем. Отже, твердження відповідача 2 про відсутність у позивача права постійного користування ґрунтуються виключно на припущеннях та не спростовують наявні у справі докази. 
Зазначає, що відповідач 2 не спростував обставину, що земельна ділянка, яка перебуває у його власності, сформована саме за рахунок земельної ділянки, наданої позивачу у постійне користування. 
Щодо посилань відповідача 2 на добросовісність набуття права власності, вказав про те, що добросовісність набувача не легалізує незаконне вибуття земельної ділянки з користування її законного землекористувача. Зокрема, набуття земельної ділянки у власність можливе лише за умови, що така земельна ділянка не перебуває у користуванні інших осіб. У випадку, якщо земельна ділянка була передана у власність третім особам з порушенням прав землекористувача, такі рішення органів влади є незаконними та підлягають скасуванню незалежно від подальших переходів права власності (а.с.115-117 том 3).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Тимощука Є. С., представника відповідача 2 адвоката Піддубного О. Ю., представника третьої особи адвоката Новосада Р. В., які брали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2025 року необхідно залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом. 
Згідно копії Державного акту на право користування землею серії Б № 052153 від 1993 року, виданого ОСОБА_2 , ділянка якого знаходиться на території Тополівської сільської ради народних депутатів Гайворонського району Кіровоградської області, виконавчим комітетом Тополівської сільської ради народних депутатів у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюється в безстрокове і безплатне користування 20,00 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для ведення селянського (фермерського) господарства в постійне користування. Зазначено, що акт видано в двох примірниках, один з яких видано землекористувачу, а другий зберігається у виконавчому комітеті сільської ради (а.с.15-17 том 1).
Відповідно до виписки з ЄДРПОУ від 26 квітня 2017 року щодо ФГ «Волуйко», ідентифікаційний код 23682752, Фермерське господарство зареєстроване 26 лютого 1993 року, його керівником є ОСОБА_14 (а.с. 18 том 1).
Згідно Статуту Фермерського господарства «Волуйко», затвердженого 03 листопада 2006 року головою ФГ “Волуйко”, зареєстрованого Гайворонською райдержадміністрацією 09 листопада 2006 року – засновником та головою господарства є ОСОБА_2 (а.с. 19-21 том 1).
Відповідно до витягу з ЄДРПОУ станом на 24 квітня 2025 року щодо ФГ “Волуйко”, ідентифікаційний код 23682752, керівником такого є Волуйко Юрій Степанович (а.с. 22-23 том 1).
Згідно інформації з державного реєстру речових прав № 423312642 від 18 квітня 2025 року, власником земельної ділянки кадастровий номер 3521186200:02:000:0237, площею 19,605 га є ОСОБА_1 , право власності якого зареєстровано 18 травня 2021 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 04 червня 2021 року право оренди на вказану земельну ділянку зареєстровано за ТОВ “Украгропрайд” на підставі договору оренди землі 0621-3 від 03 червня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ “Украгропрайд” (а.с. 24 том 1).
Відповідно до відповіді на адвокатський запит, наданої ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області 13 травня 2021 року, ГУ Держгеокадастру не приймались накази щодо припинення права постійного користування ФГ “Волуйко Степан Михайлович” (а.с. 25 том 1 ).
Згідно відповіді на адвокатський запит, наданої 22 вересня 2021 року ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області установлено, що згідно інформації наданої відділом № 3 Управління у Голованівському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, земельна ділянка загальною площею 20,0 га, яка розташована за межами населеного пункту с. Тополі Голованівського району відповідно до державного акта на право постійного користування землею надавалась нині покійному ОСОБА_2 . Вказана ділянка передавалась у власність громадянам України. На даний час, згідно даних органу реєстрації речових прав, власником вищезазначеної земельної ділянки є ОСОБА_1 (а.с. 26 том 1).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 березня 2017 року, виданого державним нотаріусом Гайворонської районної державної нотаріальної контори Ковбасюк Н. Ю., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 . Спадщина складається з внеску до статутного фонду ФГ “Волуйко” (а.с. 25 зворот том 1).
Згідно відповіді на адвокатський запит, наданої ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області 20 квітня 2021 року, а також копій наказів вбачається, що наказами ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 12 жовтня 2020 року надавались дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок №11-14063/14-20-СГ (надано ОСОБА_12 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14066/14-20-СГ (надано ОСОБА_10 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14065/14-20-СГ (надано ОСОБА_11 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14071/14-20-СГ (надано ОСОБА_13 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14073/14-20-СГ (надано ОСОБА_4 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14072/14-20-СГ (надано ОСОБА_5 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14070/14-20-СГ (надано ОСОБА_7 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14074/14-20-СГ (надано ОСОБА_6 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14069/14-20-СГ (надано ОСОБА_8 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га; №11-14067/14-20-СГ (надано ОСОБА_9 ) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га.
Згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15 січня 2021 року № 11-172/14-21-СГ, таким затверджено «Проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» загальною площею 19,6050 га за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, Тополівська сільська рада. Згідно пункту 2 цього ж наказу передано у власність земельні ділянки: ОСОБА_4 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2140); ОСОБА_5 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); ОСОБА_6 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2150); ОСОБА_7 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2145); ОСОБА_8 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 35211862200:02:000:2149); ОСОБА_9 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2144); ОСОБА_10 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2148); ОСОБА_11 , площею 1,9605 га (кадастровий номер:3521186200:02:000:2141); ОСОБА_12 , площею 1,9605 га, (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2147); ОСОБА_13 , площею 1,9605 га (кадастровий номер: 3521186200:02:000:2142) (а.с.32 зворот-33 том 1).
Відповідно до копій договорів купівлі-продажу від 22 березня 2021 року, що нотаріально засвідчені та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності убачається, що ОСОБА_1 придбав 10 земельних ділянок площею 1,9605 га кожна з кадастровими номерами 3521186200:02:000:2140, 35211862200:02:000:2141, 35211862200:02:000:2142, 35211862200:02:000:2143, 35211862200:02:000:2144, 3521186200:02:000:2145, 3521186200:02:000:2147, 3521186200:02:000:2148, 3521186200:02:000:2149, 3521186200:02:000:2150 (а.с. 80 – 139 том 2).
Згідно витягу з ДЗК про земельну ділянку з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237 ця земельна ділянка площею 19,605 га, створена в результаті об`єднання земельних ділянок 3521186200:02:000:2140, 35211862200:02:000:2141, 35211862200:02:000:2142, 35211862200:02:000:2143, 35211862200:02:000:2144, 3521186200:02:000:2145, 3521186200:02:000:2147, 3521186200:02:000:2148, 3521186200:02:000:2149, 3521186200:02:000:2150 (а.с. 33 зворот-38 том 1).
Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки приватної власності для ведення ОСГ ОСОБА_1 , Тополівська сільська рада, Гайовронськой район, Кіровоградська область, що виготовлена ФОП ОСОБА_15 в 2021 році, за заявою ОСОБА_1 було розроблено технічну документацію щодо об`єднання 10 земельних ділянок в одну, площею 19,605 га (а.с. 175-150 том 1, а.с. 1-49 том 1).
03 червня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ “Украгропрайд” укладено договір оренди землі № 0621-3. Предметом цього договору є надання в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, площею 19,605 га на 49 років (а.с. 123-127 том 1).
Відповідно до копій додатків до податкової декларації платника єдиного податку за 2021-2025 роки, ТОВ “Украагропрайд” за вказані періоди в податкових звітностях вносило дані про земельну ділянку площею 19,605 га (а.с. 130-161 том 1).
З картки розрахунків з пайовиком по договору № 0621-3, що підписана директором “Украгропрайд” убачається, що за період з 2021 по 2025 роки ОСОБА_1 було сплачено 133371, 33 грн за даним договором (а.с. 129 том 1).
Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виконаного ТОВ “Вестсайд-2020” 15 вересня 2025 року, вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237, площею 19,605 га складає 294075,00 грн (а.с. 182-197 том 2).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21), від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №11-172/14-21-СГ від 15 січня 2021 року "Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність"; визнання за Фермерським господарством “Волуйко” право постійного користування земельною ділянкою площею 19.605 га з кадастровим номером: 3521186200:02:000:0237 та зобов`язання ОСОБА_1 повернути Фермерському господарству “Волуйко” земельну ділянку площею 19,605 га з кадастровим номером 3521186200:02:000:0237.
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73–76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148–151, 153, 154, 167, 168)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
При таких обставинах, в контексті обставин справи, що є предметом апеляційного перегляду, та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування позивачем земельної ділянки,що знаходяться у власності відповідача ОСОБА_1 .
Такий позов у цій справі не заявлено.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).
Слід зазначити, що судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
Тобто, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
З урахуванням зазначеного, у задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «Волуйко» до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, визнання за Фермерським господарством “Волуйко” права постійного користування земельною ділянкою площею та зобов`язання ОСОБА_1 повернути Фермерському господарству “Волуйко” земельну ділянку, належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Суд першої інстанцій правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови. Тому рішення місцевого суду належить змінити в частині мотивів такої відмови.
Щодо стягнення із позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», адвокат Новосад Р. В. просив стягнути із позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000 грн. Представник повідомив,що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які третя особа понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції складається з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000 грн. Інші витрати на момент подання цього відзиву невідомі, їх розмір можливо визначити тільки при їх вчиненні. На виконання вимог, встановлених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, представник зробив заяву про стягнення судових витрат з позивача та повідомив, що докази розміру судових витрат будуть надані до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в рамках даної справи (а.с.81-86 том 3).
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», представник позивача заперечив щодо заявлених стороною витрат у розмірі 60 000 грн. вказав, що такі витрати є явно завищеними, не співставними зі складністю справи, а залученість адвоката на вчинення дій ніяк не свідчить про потребу в оплаті такої суми заявлених витрат. Оскільки розмір витрат є явно завищеним, просив зменшити їх суму до 5 000 грн (а.с.107-109 том 3).
28 травня 2026 року представник третьої особи у справі – адвокат Новосад Р. В. подав до Кропивницького апеляційного суду клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу. До вказаного клопотання долучив копію акту №4 приймання-передачі наданих Послуг до Договору про надання правової допомоги №44/2025-заг від 21 липня 2026 року (а.с.178-186 том 3).
Перевіривши доводи клопотання представника третьої особи у справі – адвоката Новосада Р. В., враховуючи заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання з наступних підстав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 12 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Згідно частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Апеляційним судом з`ясовано, що професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи № 385/1091/25 третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Товариству з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» надавав адвокат Новосад Роман Володимирович, який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1670936, виданого 05 березня 2026 року відповідно до договору про надання правничої допомоги №44/2025-заг від 21 липня 2025 року (а.с.89 том 3).
21 липня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» та адвокатом Новосадом Романом Володимировичем укладено договір про надання правової допомоги №44/2025-заг.(а.с.111-113 том 1).
04 березня 2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» та адвокатом Новосадом Романом Володимировичем укладено додаткову угоду №2 до Договору про надання правової допомоги №44/2025-заг від 21 липня 2025 року.
Пунктом 1 визначено, що на виконання умов 3.2. договору сторони дійшли спільної та взаємної згоди встановити гонорар адвоката у фіксованому розмірі 60 000 грн за послуги з представництва інтересів клієнта як третьої особи в суді апеляційної інстанції в рамках цивільної справи за №385/1091/25 за позовом Фермерського господарства «Волуйко» до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд», про визнання недійсним наказу, визнання права постійного користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки, яка знаходиться в провадженні Кропивницького апеляційного суду.
На виконання п.3.2. договору сторони дійшли спільної та взаємної згоди, що сплата гонорару адвоката в розмірі, визначеному п.1 даної додаткової угоди, здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок адвоката протягом 15 календарних днів з дати ухвалення постанови судом апеляційної інстанції в рамках цивільної справи за №385/1091/25 в незалежності від досягнення або недостягнення результату, якого бажає клієнт за результатами розгляду вказаної справи судом апеляційної інстанції (а.с.90 том 3).
28 травня 2026 року ТОВ «Укргропрайд» та адвокат Новосад Р. В. підписали акт №4 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №44/2025-заг від 21 липня 2025 року.
Пунктом 2 акту визначено, що загальна вартість послуг за цим актом складає – 60 000 грн.
Сторони підтверджують, що вартість послуг (гонорар) визначений за взаємною згодою та домовленістю сторін у відповідності до п.3.2 договору, що відображено в додатковій угоді №2 від 04 березня 2026 року до договору (п.3 договору) (а.с.186 том 3).
Колегія суддів зазначає, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява № 19336/04, § 268)).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц.
Вказана правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи, характер наданих послуг, участь адвоката третьої особи під час розгляду справи у суді першої інстанції, що свідчить про його обізнаність з правовою проблематикою у справі, враховуючи заперечення сторони позивача, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. В іншій частині клопотання є необґрунтованим.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
З огляду на наведене, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» підлягає частковому задоволенню, а із Фермерського господарства «Волуйко» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 статті 376 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але допустив помилку при мотивуванні судового рішення, колегія суддів Кропивницького апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції й викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови; у решті оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Волуйко», яка подана адвокатом Тимощуком Євгенієм Сергійовичем, задовольнити частково.
Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути із Фермерського господарства «Волуйко» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгропрайд» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 15.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник