ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2026 м. Дніпро Справа № 904/6166/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: Лисенко В.М.;
від відповідача (апелянта): Дорошенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Релеванте» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026
у справі № 904/6166/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія "Естм-Буд", м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Релеванте", м. Дніпро
про стягнення коштів в загальній сумі 3 241 534, 21 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» про стягнення заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025.
Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, яку судом першої інстанції прийнято до розгляду.
З урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» 3 241 534,21 грн, з яких: 2 200 000 грн заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025, 216 745, 21 грн пені та 824 789 грн безпідставно збережених грошових коштів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025 позивач перерахував відповідачу грошові кошти, однак останній у визначений договором строк отриману поворотну фінансову допомогу не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 2 200 000 грн.
Також позивач зазначав, що відповідачем порушено строки виконання грошового зобов`язання щодо повернення поворотної фінансової допомоги, що відповідно до умов договору є підставою для нарахування пені у сумі 216 745, 21 грн.
Крім того, позивач вказував, що фактично перерахована відповідачу сума грошових коштів становила 3 024 789 грн, тоді як умовами договору про надання поворотної фінансової допомоги передбачено надання фінансової допомоги у розмірі 2 200 000 грн. Оскільки правова підстава для набуття відповідачем грошових коштів у сумі 824 789 грн відсутня, позивач просив стягнути зазначену суму як безпідставно збережені грошові кошти на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» 2 200 000 грн поворотної фінансової допомоги, 216 745, 21 грн пені, 824 789 грн безпідставно збережених грошових коштів та 38 898, 41 грн судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025, на виконання якого позивач перерахував відповідачу грошові кошти. При цьому відповідач у встановлений договором строк поворотну фінансову допомогу не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 2 200 000 грн.
Місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем пені у сумі 216 745, 21 грн, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення поворотної фінансової допомоги.
Щодо доводів відповідача про припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 21.11.2025 № 2111/25-1 суд першої інстанції зазначив, що вимоги, які відповідач заявив до зарахування, не є безспірними, оскільки між сторонами існує спір щодо підстав виникнення, розміру та строку виконання відповідного зобов`язання. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати припиненим зобов`язання відповідача за договором про надання поворотної фінансової допомоги.
Крім того, судом встановлено, що відповідач фактично отримав від позивача 3 024 789 грн, тоді як договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025 передбачено надання фінансової допомоги у розмірі 2 200 000 грн. Оскільки відповідачем не доведено наявності правової підстави для набуття та збереження грошових коштів у сумі 824 789 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для їх стягнення відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25, Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» відмовити у повному обсязі.
Також апелянт просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, на думку скаржника, неправильно застосував положення статті 601 Цивільного кодексу України щодо припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог та не врахував актуальні висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права.
Апелянт зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕСТМ-БУД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» було укладено договір № 02/04-ф про надання поворотної фінансової допомоги від 02.04.2025, за яким у відповідача існувало грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення отриманих коштів. Водночас між тими самими сторонами було укладено договір про надання послуг технікою №22/04-1 від 22.04.2025, за яким, за твердженням апелянта, вже позивач мав заборгованість перед відповідачем у значно більшому розмірі.
Скаржник стверджує, що за договором про надання послуг технікою №22/04-1 від 22.04.2025 ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» сплатило на користь ТОВ «ЕСТМ-БУД» грошові кошти у загальному розмірі 18 243 068,83 грн, з яких 15 468 975,26 грн, на думку відповідача, були сплачені як попередня оплата за послуги, які фактично не були надані. У зв`язку з цим апелянт вважає, що у ТОВ «ЕСТМ-БУД» виник обов`язок повернути ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» невикористану суму попередньої оплати у розмірі 15 468 975,26 грн.
За доводами Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ», після звернення позивача до суду з позовом у цій справі відповідач вчинив односторонній правочин про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Зокрема, ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» направило на адресу позивача заяву про припинення зобов`язання зарахуванням за вих. № 2111/25-1 від 21.11.2025, якою, як стверджує скаржник, припинило зобов`язання за договором про надання поворотної фінансової допомоги у повному обсязі, включно із сумою пені.
Апелянт зазначає, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, який не потребує згоди іншої сторони. На переконання скаржника, за умови вчинення такого правочину та відсутності судового рішення про визнання його недійсним він вважається правомірним у силу презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України.
Скаржник наголошує, що ТОВ «ЕСТМ-БУД» не зверталося до суду з окремим позовом про визнання недійсною заяви ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, не заявляло відповідної позовної вимоги у межах справи № 904/6166/25 та не подавало заяви в порядку частини третьої статті 237 Господарського процесуального кодексу України про визнання такого правочину недійсним. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав не враховувати правові наслідки вчиненого відповідачем одностороннього правочину про зарахування.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції фактично проігнорував правові наслідки вчиненого відповідачем одностороннього правочину та не врахував, що чинне законодавство не ставить можливість зарахування зустрічних однорідних вимог у залежність від попереднього підтвердження відповідної вимоги судовим рішенням або відсутності будь-яких заперечень іншої сторони.
Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що вимоги відповідача, заявлені до зарахування, є спірними, а тому не можуть бути зараховані. Скаржник посилається на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони, сама по собі не є підставою для висновку про недійсність або неефективність такого зарахування.
Скаржник окремо наголошує, що на момент вчинення заяви про припинення зобов`язання зарахуванням від 21.11.2025 всі передбачені статтею 601 Цивільного кодексу України умови для зарахування були наявні, оскільки вимоги сторін мали грошовий характер, були зустрічними та однорідними, а строк виконання відповідних зобов`язань настав. У зв`язку з цим скаржник вважає, що зобов`язання за договором про надання поворотної фінансової допомоги припинилося саме з моменту отримання позивачем заяви про зарахування.
На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно ототожнив заперечення позивача проти заяви про зарахування зі спірністю вимог у розумінні статті 601 Цивільного кодексу України. Скаржник зазначає, що сам факт незгоди позивача із зарахуванням не може автоматично виключати правові наслідки такого правочину, оскільки у протилежному випадку будь-яка сторона могла б блокувати зарахування лише шляхом формального заперечення.
На обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 601 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що суд першої інстанції помилково застосував підхід, відповідно до якого сама лише спірність вимоги виключає можливість її зарахування, тоді як актуальна судова практика виходить із необхідності дослідження фактичного існування передбачених законом умов для зарахування.
Крім того, скаржник стверджує, що суд першої інстанції фактично вирішив питання про дійсність одностороннього правочину відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог, хоча таке питання не було предметом позову у цій справі. За твердженням скаржника, цим суд вийшов за межі предмета спору та порушив приписи статті 237 Господарського процесуального кодексу України.
Апелянт вважає помилковими висновки місцевого господарського суду, викладені в ухвалі від 25.03.2026 про відмову у задоволенні заяви про закриття провадження у справі, оскільки, на думку апелянта, після припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог предмет спору був відсутній, а тому провадження у справі підлягало закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Окремо Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» посилається на те, що місцевий господарський суд не надав належної оцінки доводам відповідача про застосування ним права притримання грошових коштів, отриманих за договором про надання поворотної фінансової допомоги, як способу забезпечення виконання зобов`язань позивача за договором про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025. Скаржник вважає, що притримання було застосовано правомірно та було спрямоване на забезпечення виконання позивачем обов`язку з повернення суми невикористаної попередньої оплати.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно погодився з позицією позивача щодо виконання договору про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025, не надавши належної оцінки доказам відповідача щодо здійснення попередньої оплати, направлення повідомлення про припинення надання послуг, направлення вимог про повернення грошових коштів та акта звірки взаємних розрахунків.
На думку скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про суперечливість поведінки відповідача у зв`язку з тим, що після повідомлення про припинення надання послуг за договором №22/04-1 відповідач продовжував здійснювати платежі за цим договором. Апелянт вважає, що зазначені обставини не спростовують факту наявності у позивача обов`язку повернути отриману, але невикористану попередню оплату.
Апелянт також не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 824 789 грн як безпідставно збережених грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Скаржник зазначає, що вказані грошові кошти були перераховані позивачем на підставі чинного договору про надання поворотної фінансової допомоги №02/04-ф від 02.04.2025. При цьому у платіжних документах призначення платежу було визначено як надання поворотної фінансової допомоги за відповідним договором. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки наявність між сторонами чинного договору виключає можливість кваліфікації отриманих коштів як безпідставно набутих.
Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» вказує, що договір про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025 не був розірваний, не визнаний недійсним та продовжував діяти до повного виконання сторонами грошових зобов`язань. Відтак, на переконання скаржника, усі грошові кошти, перераховані позивачем із посиланням на цей договір, були отримані відповідачем на договірній підставі, а тому не могли бути стягнуті як безпідставно збережені.
Скаржник посилається на практику Верховного Суду щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кошти, набуті стороною в межах чинного договірного зобов`язання, не можуть вважатися безпідставно набутими до моменту припинення, розірвання, визнання недійсною або відпадіння відповідної правової підстави.
Окрім неправильного застосування норм матеріального права, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема статей 2, 13, 74, 86, 236, 237 Господарського процесуального кодексу України. На думку скаржника, суд не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, не надав належної оцінки всім доказам та аргументам відповідача, а також фактично поклав на відповідача обов`язок спростовувати позицію позивача, яка, на переконання апелянта, не була належним чином доведена.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, оскільки погодився із запереченнями позивача щодо відсутності боргу за договором про надання послуг технікою №22/04-1 від 22.04.2025, не вимагаючи від позивача належних доказів на підтвердження фактичного надання послуг на суму отриманої попередньої оплати.
Також скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, оскільки, на думку апелянта, суд не надав належної відповіді на ключові доводи відповідача, не врахував наведені ним висновки Верховного Суду та не пояснив причин їх незастосування до спірних правовідносин.
У зв`язку з викладеним Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечило проти її задоволення та просило залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 без змін.
Позивач вважає, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у відповідача заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги №02/04-ф від 02.04.2025, оскільки факт отримання відповідачем грошових коштів та неповернення їх у визначений договором строк підтверджується матеріалами справи.
ТОВ «ЕСТМ-БУД» не погоджується з доводами апелянта про припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Позивач зазначає, що вимоги, на які посилається відповідач як на підставу для зарахування, не є такими, що відповідають умовам статті 601 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами існує спір щодо підстав їх виникнення, розміру та строку виконання.
На думку позивача, сама лише заява ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» про припинення зобов`язання зарахуванням не може автоматично свідчити про припинення боргу за договором про надання поворотної фінансової допомоги, оскільки правові наслідки зарахування настають лише за умови існування реальних зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.
Позивач вказує, що відповідач не довів належними та допустимими доказами наявності у ТОВ «ЕСТМ-БУД» заборгованості перед ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» за договором про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025 у розмірі 15 468 975, 26 грн. Зокрема, позивач заперечує факт ненадання послуг на відповідну суму та стверджує, що зобов`язання за договором про надання послуг технікою виконувалися сторонами у межах фактичних господарських правовідносин.
ТОВ «ЕСТМ-БУД» також зазначає, що доводи відповідача про припинення договору про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025 є необґрунтованими, оскільки відповідачем не доведено належного направлення та отримання позивачем повідомлення про припинення надання послуг. Крім того, подальша поведінка відповідача, зокрема здійснення платежів після дати, з якою він пов`язує припинення договору, свідчить про продовження сторонами виконання відповідних договірних зобов`язань.
Позивач вважає безпідставними посилання апелянта на презумпцію правомірності одностороннього правочину про зарахування, оскільки предметом розгляду у цій справі є не визнання такого правочину недійсним, а перевірка наявності чи відсутності передбачених законом умов для припинення спірного грошового зобов`язання шляхом зарахування.
Також ТОВ «ЕСТМ-БУД» заперечує проти доводів апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції статті 1212 Цивільного кодексу України. Позивач зазначає, що договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025 погоджено суму фінансової допомоги у розмірі 2 200 000 грн, тоді як фактично відповідач отримав 3 024 789,00 грн. Оскільки відповідач не довів існування договірної чи іншої правової підстави для збереження коштів у сумі 824 789 грн, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув зазначену суму як безпідставно збережені грошові кошти.
Позивач вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, однак не спростовують встановлених судом обставин щодо укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги, отримання відповідачем грошових коштів, неповернення їх у встановлений строк та відсутності належних доказів припинення спірного зобов`язання.
З огляду на викладене Товариство з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2026 для розгляду справи №904/6166/25 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Левшиної Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі №904/6166/25 залишено без руху. Апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі та уточнення вимог апеляційної скарги.
25.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги разом із доказами сплати судового збору та уточненою апеляційною скаргою.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі №904/6166/25, витребувано матеріали справи з Господарського суду Дніпропетровської області та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 24.06.2026 о 10:00 год.
09.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі №904/6166/25 — без змін. У поданому відзиві позивач виклав заперечення щодо доводів апеляційної скарги, зокрема стосовно правових наслідків заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, застосування положень статті 601 Цивільного кодексу України, наявності підстав для припинення спірного зобов`язання та правомірності стягнення безпідставно збережених грошових коштів.
18.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» надійшла заява про участь представника позивача у судовому засіданні, призначеному на 24.06.2026, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
19.06.2026 до Центрального апеляційного господарського суду на виконання ухвали від 27.05.2026 надійшли матеріали справи № 904/6166/25 з Господарського суду Дніпропетровської області.
23.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» надійшли додаткові пояснення з приводу доводів, викладених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу. У поданих додаткових поясненнях відповідач просив поновити процесуальні строки, встановлені пунктом 4 ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026, надати дозвіл на подання додаткових пояснень, прийняти їх до розгляду та ухвалити рішення у справі з урахуванням наведених у них доводів.
23.06.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» також надійшли заяви про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяв про відвід головуючого судді Андрейчука Л.В. та судді Левшиної Г.В., а також заяви про відвід головуючого судді Андрейчука Л.В. та судді Левшиної Г.В. від розгляду справи №904/6166/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» строк на подання заяв про відвід головуючого судді Андрейчука Л.В. та судді Левшиної Г.В. від розгляду справи № 904/6166/25. У задоволенні заяв Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» про відвід головуючого судді Андрейчука Л.В. та судді Левшиної Г.В. від розгляду справи № 904/6166/25 відмовлено.
Колегія суддів, з метою забезпечення повного та всебічного апеляційного перегляду справи, визнала можливим долучити подані відповідачем додаткові пояснення до матеріалів справи та надати оцінку викладеним у них доводам у межах доводів і вимог апеляційної скарги.
У судовому засіданні 24.06.2026, з урахуванням подання учасником справи напередодні судового засідання додаткових пояснень та процесуальних заяв, вирішення судом заяв про відвід, необхідності надання належної оцінки доводам учасників справи, а також з метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність оголошення перерви у розгляді справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2026 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 до 01.07.2026.
У судовому засіданні 01.07.2026 після перерви колегія суддів продовжила розгляд справи. За результатами апеляційного перегляду у судовому засіданні 01.07.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи.

02.04.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» (позичальник) укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф.
Відповідно до умов зазначеного договору позикодавець зобов`язався надати позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник — прийняти грошові кошти та повернути їх у порядку і строки, визначені договором.
Умовами договору сторони погодили суму поворотної фінансової допомоги у розмірі 2 200 000 грн.
На виконання умов договору № 02/04-ф від 02.04.2025 ТОВ «ЕСТМ-БУД» здійснило перерахування на користь ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» грошових коштів, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що загальна сума грошових коштів, отриманих відповідачем від позивача з посиланням на договір про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025, становила 3 024 789 грн.
У подальшому між сторонами виник спір щодо виконання відповідачем обов`язку з повернення отриманої поворотної фінансової допомоги, а також щодо правових підстав набуття відповідачем коштів у сумі 824 789 грн понад суму фінансової допомоги, визначену договором.
Судом першої інстанції встановлено, що у передбачений договором строк ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» не повернуло ТОВ «ЕСТМ-БУД» грошові кошти у розмірі 2 200 000 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення основної заборгованості, пені та безпідставно збережених коштів.
Крім договору про надання поворотної фінансової допомоги, 22.04.2025 між сторонами було укладено договір про надання послуг технікою № 22/04-1, на який відповідач посилався як на підставу виникнення зустрічних грошових вимог до позивача.
Як зазначав відповідач, на виконання договору про надання послуг технікою № 22/04-1 ним було здійснено оплату грошових коштів на користь позивача, а в подальшому, у зв`язку з ненаданням частини послуг, у ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» виникло право вимоги до ТОВ «ЕСТМ-БУД» про повернення невикористаної попередньої оплати у розмірі 15 468 975, 26 грн.
Обґрунтовуючи зазначену позицію, відповідач посилався на направлення позивачу повідомлення про припинення надання послуг за договором № 22/04-1 від 22.04.2025 та виникнення у зв`язку з цим обов`язку повернути невикористану частину попередньої оплати.
Разом з тим судом першої інстанції встановлено, що належних доказів отримання позивачем відповідного повідомлення про припинення договору або припинення надання послуг матеріали справи не містять.
Крім того, місцевий господарський суд звернув увагу на те, що після дати, з якою відповідач пов`язував припинення договірних відносин за договором № 22/04-1 від 22.04.2025, ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» продовжувало здійснювати платежі на користь ТОВ «ЕСТМ-БУД» із посиланням на виконання зазначеного договору.
Також суд встановив, що поведінка відповідача після направлення повідомлення про припинення договору свідчила про подальше посилання ним на чинність та виконання сторонами договору про надання послуг технікою №22/04-1.
21.11.2025 ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» склало заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог за вих. № 2111/25-1, у якій зазначило про зарахування власної вимоги до ТОВ «ЕСТМ-БУД» у розмірі 15 468 975, 26 грн у рахунок погашення зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025 та нарахованих штрафних санкцій.
Посилаючись на вказану заяву про зарахування, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції подав заяву про закриття провадження у справі, вважаючи, що після припинення зобов`язання шляхом зарахування предмет спору між сторонами відсутній.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2026 у задоволенні заяви ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» про закриття провадження у справі відмовлено.
Вирішуючи зазначене питання, суд виходив із того, що наявність та розмір вимог, які відповідач заявив до зарахування, є предметом спору між сторонами, а тому відсутні підстави вважати спірне зобов`язання припиненим та закривати провадження у справі з підстав відсутності предмета спору.
За результатами розгляду справи по суті суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог щодо стягнення 2 200 000 грн поворотної фінансової допомоги, 216 745, 21 грн пені та 824 789 грн безпідставно збережених грошових коштів, у зв`язку з чим позов задовольнив у повному обсязі.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів виходить із того, що відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Водночас за приписами частини четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій, несе відповідна сторона.
З огляду на викладене, під час апеляційного перегляду колегія суддів перевіряє не лише формальну наявність доводів апеляційної скарги, а й те, чи підтверджені такі доводи належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України.
Перед переходом до оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що додаткові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ», подані 23.06.2026, за своїм змістом спрямовані на додаткове обґрунтування вже наведеної в апеляційній скарзі позиції щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, правових наслідків заяви від 21.11.2025 №2111/25-1, застосування статті 1212 Цивільного кодексу України та оцінки доказів, пов`язаних із виконанням договору про надання послуг технікою №22/04-1 від 22.04.2025.
Зазначені пояснення не містять нових самостійних вимог апеляційного перегляду та не змінюють меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України. Водночас, оскільки вони подані до початку судового засідання, стосуються доводів відзиву позивача та фактично конкретизують позицію апелянта, колегія суддів враховує їх під час перевірки законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги.
Разом із тим наведені у додаткових поясненнях аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення, з огляду на мотиви, викладені нижче.
Предметом спору у цій справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025, пені та безпідставно збережених грошових коштів.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.04.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро-Сантехнічно-Монтажно-Будівельна Компанія «ЕСТМ-БУД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» укладено договір № 02/04-ф про надання поворотної фінансової допомоги.
За змістом цього договору позивач зобов`язався надати відповідачу поворотну фінансову допомогу для поповнення обігових коштів, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти на умовах та у строк, визначені договором.
Сума поворотної фінансової допомоги, погоджена сторонами у договорі, становила 2 200 000 грн. Строк повернення поворотної фінансової допомоги визначено сторонами до 02.07.2025 включно.
Правова природа укладеного сторонами договору відповідає ознакам договору позики, оскільки за змістом статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.
Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Матеріалами справи підтверджено факт перерахування позивачем відповідачу грошових коштів за договором про надання поворотної фінансової допомоги. При цьому обставина отримання відповідачем коштів у межах спірних правовідносин фактично не заперечується самим відповідачем, який у своїх процесуальних документах визнає отримання від позивача грошових коштів за договором № 02/04-ф від 02.04.2025.
Доказів повернення відповідачем позивачу суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 2 200 000 грн у строк, визначений договором, матеріали справи не містять. Такі докази не були надані ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду.
У такий спосіб, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач порушив взяте на себе грошове зобов`язання щодо повернення поворотної фінансової допомоги у встановлений договором строк.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що саме по собі існування між сторонами інших господарських правовідносин, зокрема за договором про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025, спростовує обов`язок відповідача повернути кошти за договором про надання поворотної фінансової допомоги.
Наявність між тими самими сторонами іншого договору не змінює змісту зобов`язання відповідача за договором № 02/04-ф від 02.04.2025 та не звільняє його від обов`язку належного виконання такого зобов`язання, якщо відповідач не доведе наявності передбаченої законом або договором підстави для його припинення.
У цій справі відповідач як на таку підставу посилається на притримання грошових коштів та подальше зарахування зустрічних однорідних вимог. Однак зазначені доводи підлягають окремій перевірці з точки зору наявності передбачених законом умов для припинення зобов`язання, а не спростовують сам факт виникнення та прострочення грошового зобов`язання за договором про надання поворотної фінансової допомоги.
Щодо нарахування пені колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 4.1 договору № 02/04-ф від 02.04.2025 сторони передбачили відповідальність відповідача за несвоєчасне повернення коштів поворотної фінансової допомоги у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми неповернутої поворотної фінансової допомоги за кожен день прострочення.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Оскільки відповідач не повернув суму поворотної фінансової допомоги у строк, передбачений договором, позивач набув право на нарахування пені за період прострочення.
Суд першої інстанції перевірив здійснений позивачем розрахунок пені та дійшов висновку про його арифметичну правильність і відповідність умовам договору. Апелянт в апеляційній скарзі не навів самостійного контррозрахунку пені, не зазначив конкретних арифметичних помилок у розрахунку позивача та не довів неправильності визначеного судом розміру пені.
Доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення пені фактично є похідними від його позиції про припинення основного зобов`язання шляхом зарахування. Водночас такі доводи можуть бути враховані лише у разі доведення відповідачем факту належного припинення основного зобов`язання. Сам по собі факт посилання на заяву про зарахування не спростовує прострочення виконання грошового зобов`язання та не є достатнім для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої договором.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 2 200 000 грн поворотної фінансової допомоги та 216 745,21 грн пені, якщо інше не буде встановлено під час перевірки доводів апелянта щодо припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Колегія суддів зазначає, що центральним доводом апеляційної скарги є твердження відповідача про припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 21.11.2025 № 2111/25-1, а також пов`язані з цим доводи про відсутність предмета спору та необхідність закриття провадження у справі.
Апелянт стверджує, що на момент вчинення заяви про зарахування у нього існувала зустрічна грошова вимога до позивача у розмірі 15 468 975, 26 грн, яка виникла з договору про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025, а тому всі передбачені статтею 601 Цивільного кодексу України умови для зарахування були наявні.
Колегія суддів не може погодитися з наведеними доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Однією з таких підстав є зарахування зустрічних однорідних вимог.
За приписами статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Аналогічні положення містяться у статті 203 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.
Таким чином, для припинення зобов`язання зарахуванням необхідною є сукупність визначених законом умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними, однорідними, такими, строк виконання яких настав, а також реально існувати на момент здійснення зарахування.
Водночас колегія суддів вважає за необхідне окремо звернути увагу на доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції критерію безспірності вимог.
У своїй апеляційній скарзі відповідач обґрунтовано звертає увагу на те, що сама по собі наявність спору між сторонами щодо існування або розміру вимоги не є безумовною та автоматичною перешкодою для зарахування.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці звертала увагу на те, що під час вирішення спору щодо припинення зобов`язання зарахуванням суд повинен досліджувати не сам факт наявності заперечень іншої сторони, а існування передбачених законом умов для зарахування.
Таким чином, колегія суддів погоджується з апелянтом лише в тій частині, що сама по собі незгода кредитора із заявою про зарахування або наявність спору між сторонами не можуть автоматично свідчити про неможливість застосування статті 601 Цивільного кодексу України.
Разом з тим наведене не означає, що будь-яка заява про зарахування автоматично припиняє зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності передбачених законом умов для такого припинення.
Здійснюючи судовий контроль за правомірністю посилання сторони на припинення зобов`язання зарахуванням, суд зобов`язаний перевірити фактичне існування зустрічної вимоги, її розмір, момент виникнення, строк виконання та інші обставини, які мають значення для застосування статті 601 Цивільного кодексу України.
Саме з цих позицій колегія суддів оцінює доводи відповідача про наявність у нього права вимоги до позивача у розмірі 15 468 975, 26 грн.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим відповідачем, підставою виникнення зазначеної вимоги ТОВ «РЕЛЕВАНТЕ» вважає договір про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025 та обставини, пов`язані з нібито припиненням надання послуг за цим договором.
При цьому відповідач послідовно стверджує, що після припинення виконання договору у позивача виник обов`язок повернути невикористану попередню оплату в сумі 15 468 975,26 грн, яка в подальшому і була заявлена до зарахування.
Однак колегія суддів звертає увагу, що саме на відповідача як на особу, яка посилається на припинення спірного зобов`язання, покладається обов`язок доведення всіх обставин, необхідних для застосування статті 601 Цивільного кодексу України.
Із матеріалів справи не вбачається належного підтвердження того, що договір про надання послуг технікою № 22/04-1 був припинений у спосіб та порядку, на які посилається відповідач.
Судом встановлено, що докази належного вручення позивачу повідомлення про припинення договору або припинення надання послуг відсутні.
Більше того, після дати, з якою відповідач пов`язує припинення відповідних договірних відносин, останній продовжував здійснювати платежі з посиланням на договір № 22/04-1 від 22.04.2025.
Зазначена поведінка об`єктивно не узгоджується з доводами апелянта про остаточне припинення договірних відносин та виникнення права вимоги на повернення всієї невикористаної попередньої оплати.
Крім того, для встановлення наявності у відповідача права вимоги у сумі 15 468 975, 26 грн необхідним є дослідження значного кола фактичних обставин, зокрема щодо обсягу фактично наданих послуг, вартості таких послуг, розміру освоєної попередньої оплати, наявності або відсутності підстав для повернення відповідних коштів, а також моменту виникнення такого права вимоги.
Натомість матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували існування саме у такому розмірі зустрічної грошової вимоги відповідача до позивача на дату вчинення заяви про зарахування.
Фактично доводи відповідача щодо наявності права вимоги на 15 468 975, 26 грн ґрунтуються на власному тлумаченні правових наслідків виконання договору № 22/04-1 та не підтверджені належним комплексом доказів, які б дозволяли суду дійти однозначного висновку про виникнення та настання строку виконання відповідного зобов`язання позивача.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами існування на момент подання заяви від 21.11.2025 № 2111/25-1 зустрічної грошової вимоги до позивача у заявленому розмірі та з настанням строку її виконання.
Відсутність належного підтвердження самої зустрічної вимоги виключає можливість висновку про припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування незалежно від того, чи погоджується інша сторона із таким зарахуванням.
Саме з цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про припинення зобов`язання за договором про надання поворотної фінансової допомоги шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Відтак не заслуговують на увагу і похідні доводи апелянта про відсутність предмета спору та необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Оскільки відповідач не довів факту припинення спірного зобов`язання, підстави вважати відсутнім предмет спору у суду були відсутні як під час постановлення ухвали від 25.03.2026, так і під час ухвалення рішення по суті спору.
Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції фактично проігнорував правові наслідки заяви про припинення зобов`язання зарахуванням від 21.11.2025 № 2111/25-1 та безпідставно не застосував презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 Цивільного кодексу України.
За змістом статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Разом із тим предметом розгляду у даній справі не є питання дійсності чи недійсності заяви про припинення зобов`язання зарахуванням від 21.11.2025 № 2111/25-1.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач посилається на зазначену заяву як на підставу припинення спірного зобов`язання, тоді як позивач заперечує настання відповідних правових наслідків, посилаючись на відсутність передбачених законом умов для зарахування.
За таких обставин суд зобов`язаний перевірити не лише факт існування відповідної заяви, а й наявність усіх передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України умов, необхідних для припинення зобов`язання.
Тому доводи апелянта про те, що за відсутності окремого позову про визнання недійсною заяви про зарахування суд був зобов`язаний автоматично визнати припиненим спірне зобов`язання, є помилковими.
Суд першої інстанції не вирішував питання дійсності чи недійсності заяви про зарахування, не визнавав її недійсною та не спростовував презумпцію правомірності правочину.
Натомість суд дослідив, чи настали передбачені законом правові наслідки такого правочину, що повністю відповідає предмету спору та завданню судового розгляду.
З цих же підстав колегія суддів відхиляє посилання апелянта на порушення судом першої інстанції положень статті 237 Господарського процесуального кодексу України.
Суд не виходив за межі позовних вимог та не вирішував питання, які не були предметом спору між сторонами.
Перевірка доводів відповідача про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог безпосередньо пов`язана із встановленням наявності чи відсутності боргу, який є предметом заявленого позову, а тому належить до предмета доказування у даній справі.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо правомірності застосування відповідачем притримання грошових коштів як способу забезпечення виконання зобов`язань позивача за договором про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025.
Відповідно до частини першої статті 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.
Таким чином, за своєю правовою природою притримання є способом забезпечення виконання зобов`язання, який пов`язаний із володінням кредитором річчю, що підлягає передачі боржникові.
Наведені положення законодавства не передбачають можливості застосування притримання як підстави для утримання грошових коштів боржника у випадках, подібних до спірних правовідносин.
Крім того, навіть посилання відповідача на право притримання не звільняє його від обов`язку доведення існування та розміру зустрічної вимоги, яку він вважає підставою для утримання коштів.
Оскільки, як уже зазначалося вище, відповідач не довів належними та допустимими доказами існування на момент подання заяви про зарахування зустрічної вимоги до позивача у розмірі 15 468 975,26 грн, посилання апелянта на притримання не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги.
Окремо колегія суддів перевіряє доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з відповідача 824 789 грн як безпідставно збережених грошових коштів.
Апелянт стверджує, що зазначені кошти були перераховані позивачем на підставі чинного договору про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025, а тому суд неправомірно застосував положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів бере до уваги, що за загальним правилом положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються до відносин, які виникають у зв`язку з набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на субсидіарний характер інституту безпідставного збагачення та зазначав, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України не застосовуються у випадках, коли між сторонами існують чинні договірні правовідносини і спірне майно набуте на виконання такого договору.
Разом із тим судом встановлено, що договором про надання поворотної фінансової допомоги № 02/04-ф від 02.04.2025 сторони погодили суму фінансової допомоги у розмірі 2 200 000 грн.
Водночас із матеріалів справи вбачається та фактично визнається самим відповідачем, що загальна сума коштів, отриманих ним від позивача з посиланням на зазначений договір, становила 3 024 789 грн.
Таким чином, сума коштів, фактично отриманих відповідачем, перевищує погоджений сторонами розмір поворотної фінансової допомоги на 824 789 грн.
Будь-яких доказів внесення змін до договору № 02/04-ф від 02.04.2025 щодо збільшення розміру фінансової допомоги або існування іншої самостійної правової підстави для отримання відповідачем додаткових 824 789 грн матеріали справи не містять.
Більше того, відповідач, заперечуючи проти позову, не навів послідовного та належно підтвердженого обґрунтування правової природи зазначених коштів і не довів наявності окремої договірної чи іншої законної підстави для їх набуття та подальшого збереження.
Саме по собі посилання у платіжних документах на договір про надання поворотної фінансової допомоги не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки не змінює погоджений сторонами розмір фінансової допомоги та не підтверджує існування правової підстави для набуття коштів понад суму, прямо визначену договором.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не довів наявності достатньої правової підстави для збереження грошових коштів у сумі 824 789 грн, а тому зазначена сума підлягає поверненню позивачу.
Інші доводи апеляційної скарги у цій частині фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не спростовують встановлених судом обставин щодо погодженого сторонами розміру фінансової допомоги і фактичного обсягу отриманих відповідачем коштів.
Таким чином, підстав для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у частині стягнення 824 789 грн колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема статей 13, 74, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів також вважає необґрунтованими.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд дослідив подані сторонами докази, надав оцінку кожному з них окремо та в їх сукупності, навів мотиви прийняття або відхилення доводів сторін, а також зазначив норми матеріального права, якими керувався при вирішенні спору.
Незгода сторони з оцінкою доказів сама по собі не свідчить про порушення судом норм процесуального права та не є підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду повноваження суду щодо оцінки доказів належать виключно до компетенції суду, який розглядає справу, а апеляційний перегляд не передбачає автоматичної заміни оцінки доказів, наданої судом першої інстанції, лише через наявність у сторони іншого бачення фактичних обставин справи.
Фактично значна частина доводів апеляційної скарги спрямована на переоцінку доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, та на викладення власного бачення відповідачем правових наслідків виконання сторонами договору про надання послуг технікою № 22/04-1 від 22.04.2025.
Разом із тим апелянтом не наведено переконливих доводів та не подано належних доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини щодо наявності у відповідача заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги, відсутності належного підтвердження зустрічної вимоги, заявленої до зарахування, а також відсутності правових підстав для збереження коштів у сумі 824 789 грн.
Посилання скаржника на неповне з`ясування обставин справи також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції встановив усі істотні для правильного вирішення спору обставини, дослідив подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов висновків, які загалом відповідають фактичним обставинам справи.
Колегія суддів бере до уваги, що окремі мотиви, наведені судом першої інстанції щодо оцінки заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, потребують уточнення з урахуванням сучасних підходів до застосування статті 601 Цивільного кодексу України.
Водночас наведені обставини не спростовують правильності кінцевого висновку місцевого господарського суду про відсутність підстав вважати припиненим спірне зобов`язання та про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду правильне по суті та законне рішення не може бути скасоване виключно з формальних міркувань або через окремі недоліки мотивувальної частини, якщо такі недоліки не вплинули на правильність вирішення спору.
Ураховуючи встановлені обставини справи, досліджені докази та наведене правове регулювання, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» не спростовують правильності висновків Господарського суду Дніпропетровської області щодо наявності підстав для стягнення з відповідача 2 200 000 грн поворотної фінансової допомоги, 216 745, 21 грн пені та 824 789 грн безпідставно збережених грошових коштів, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїс Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», в якій наголошено, що межі обов`язку суду щодо обґрунтування рішення можуть бути різними залежно від характеру рішення, а питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи.
Також у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча суди зобов`язані належним чином мотивувати свої рішення, це не означає необхідності надання детальної відповіді на кожен довід сторони, а міра обґрунтування залежить від характеру рішення та обставин конкретної справи.
Відповідно до частини першої статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції та не спростовують правильності висновків Господарського суду Дніпропетровської області.
Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем поворотної фінансової допомоги за договором № 02/04-ф від 02.04.2025 та невиконання ним обов`язку щодо її повернення у погоджений сторонами строк. Також відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено існування та настання строку виконання зустрічної вимоги у розмірі 15 468 975, 26 грн, на яку він посилається як на підставу такого зарахування.
Крім того, відповідачем не доведено існування правової підстави для набуття та збереження грошових коштів у сумі 824 789 грн понад погоджений сторонами розмір поворотної фінансової допомоги, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив відповідні позовні вимоги.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться переважно до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи та незгоди з наданою судом оцінкою доказів, однак не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що могло б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни не вбачається, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» та залишення без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі №904/6166/25, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЕВАНТЕ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2026 у справі № 904/6166/25 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 02.07.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя Г.В. Левшина 

Суддя  С.В. Вінніков