ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2026 р. Справа№ 910/586/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Гаврилюка О.М. 
Майданевича А.Г. 

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А. 
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явились;
від відповідача: не з`явились;

озглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл»
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 
у справі №910/586/26 (суддя Блажівська О.Є.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Весма» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл»
про стягнення 957 889, 55 грн,- 

ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Весма» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» про стягнення суми основного боргу 709 913,92 грн, пені в сумі - 50 699,75 грн, інфляційних втрат в сумі 1 467,57 грн, 3 % річних в сумі 4 906,43 грн, штрафу в сумі 190 901,88 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Весма» - задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Весма» пеню в сумі - 50 699, 75 грн, інфляційні втрати в сумі 1 467, 57 грн, 3 % річних в сумі 4 906, 43 грн та штраф в сумі 95 450, 94 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Весма» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 830, 65 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 47 894, 48 грн. В задоволені решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 змінити в частині розміру стягнутого штрафу до 19 090, 19 грн, пені до 5 069,98 грн та відмовити у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Весма» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з неправильним застосуванням норма матерільного права та порушенням норм процесуального права.
Так, апелянт зазначає, що судом не встановлено негативних наслідків або збитків, понесених позивачем.
Стягнення штрафу у розмірі 94 450, 94 грн та пені у сумі 50 699, 75 грн є неспівмірним та таким, що суперечить принципам справедливості, добросовісності й розумності, оскуільки перетворює нейстойку з інструменту захисту прав на засіб неправомірного збагачення.
Крім того, скаржник зазначає, що з огляду на відсутність належних первинних документів, факт надання професійної правничої допомоги належної якості та відповідної вартості є недоведеним, а заявлені вимоги про відшкодування витрат – передчасними та безпідставними.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/586/26 залишено без руху та надано заявникові строк на усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали.
На виконання вищезазначеної ухвали суду, 14.05.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору у розмірі 4 348, 83 грн. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» та призначено до розгляду на 01.07.2026.
У судове засідання 01.07.2026 представники сторін не з`явилися, хоча через систему «Електронний суд» подали заяви про розгляд справи без участі їх представвників.
Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін у судовому засіданні 02.07.2026. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 16.06.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Весма» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» (покупець) укладено договір поставки № 06-007, за умовами якого постачальник зобов`язується протягом терміну дії цього договору передати покупцеві у власність товар - мастильні матеріали, експлуатаційні рідини для автомобілів та іншої техніки, інші комплектуючі до транспортних засобів тощо, окремими партіями згідно з відповідними замовленнями покупця, а покупець зобов`язується прийняти цей товар (далі по тексту - товар) та своєчасно оплатити його на умовах, що визначені цим договором.
Відповідно до п. 1.2 договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту фактичного прийому-передачі товару та підписання уповноваженими представниками сторін відповідної накладної.
Найменування, асортимент і ціни на товар встановлені у відповідних прайс-листах постачальника. Асортимент на конкретну поставку товару, кількість, дата, час, адреса доставки та інші умови поставки товару визначається замовленням покупця, яке він складає на підставі прайс-листів постачальника. Замовлення може містити і інші положення, які визначаються за взаємною згодою сторін (п. 2.1, 2.2 договору).
Відповідно до п. 3.1 -3.4 договору всі розрахунки за цим договорам здійснюються виключно в національній валюті України гривні. Оплата за поставлений товар здійснюється покупцем на підставі рахунку, що виставляється постачальником, в обумовлені цим договором строки, шляхом перерахування суми грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець здійснює розрахунки за відповідну партію товару у формі відстрочки платежу на 30 календарних днів від дати відвантаження. Сторони домовились, що вартість товару на який надається відстрочка не може перевищувати 3 000 000,00 гривень (в т. ч. ПДВ). При цьому постачальник має право здійснювати поставку наступної партії товару виключно після повної оплати попередньої партії товару або якщо вартість попередньої партії товару чи її неоплаченої частини та замовленої партії товару не перевищує встановленого кредиту. У випадку поставки партії товару, вартість якої в сумі з неоплаченою попередньою партією товару, перевищує вказаний вище розмір кредиту, покупець зобов`язаний негайно після отримання партії товару оплатити різницю між загальною вартістю неоплаченого товару та розміром кредитного ліміту.
Строки поставки товару узгоджуються сторонами та вказуються в замовленні покупця, але в будь-якому випадку постачання всього обсягу товару за цим договором має бути здійснено не пізніше 20.08.2025 року (п. 4.2 договору).
Передача товару відбувається за накладною, уповноваженій особі Покупця, яка має належним чином оформлену довіреність на отримання товару. У випадку відсутності довіреності у уповноваженої особи її повноваження на прийняття товару підтверджуються проставлянням відповідної печатки (штампу) покупця на видатковому документі або здійсненням інших дій, які підтверджують факт отримання товару (п. 4.3 договору).
Датою поставки партії товару вважається дата прийому-передачі товару, зазначена у відповідній накладній (товаросупроводжуючому документі) (п. 4.4 договору).
Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України)
До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України ро договір купівлі-продажу.
Частинами 1 та статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продаж
Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до т. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін
За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).
Як вірно встановлено судом першої інстанції згідно вказаного договору поставки ТОВ «Торговий дім «Весма» поставив ТОВ «Аділь Оіл» товар мастильні матеріали ТМ «МОВІL», що підтверджується видатковими накладними: № 13846 від 03.07.2025 року, № 18189 від 06.08.2025 року, № 22286 від 16.09.2025 року, № 22707 від 18.09.2025 року, № 22927 від 22.09.2025 року, № 25827 від 20.10.2025 року, № 26153 від 23.10.2025 року, на загальну суму 3 319 797, 84 грн.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії банківської виписки по рахунку ТОВ «Торговий дім «Весма» за період з 16.06.2025 по 12.01.2026 відповідачем на рахунок позивача було сплачено 2 609 883, 92 грн.
Отже, загальна сума простроченого грошового зобов`язання на дату подання позивачем позовної заяви складає 709 913, 92 грн. 
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 30.01.2026 року ТОВ «Аділь Оіл» повністю сплатив 709 913, 92 грн основного боргу, що підтверджується платіжним дорученням № 1170 від 30.01.2026 та просив закрити провадження справі в частині стягнення 709 913, 92 грн. основного боргу.
Беручи до уваги, що предмет спору (в частині стягнення з відповідача на користь позивача 709 913, 92 грн. основного боргу) був відсутній до порушення провадження у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі № 910/586/26 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 709 913, 92 грн. та відмови в задоволені позовних вимог в даній частині.
В зазначеній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 року у справі № 910/586/26 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.
Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 1 467, 57 грн та 3% річних у сумі 4 906, 43 грн. 
Пунктом 7.3. договору поставки передбачено, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу постачальника, відповідно до ст. 625 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 906, 43 грн. - 3% річних; 1 467, 57 грн. - інфляційні витрати.
Оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, воно не є предметом апеляційного перегляду, а тому колегією суддів не переглядається.
Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 50 699, 75 грн пені за період з 23.10.2025 по 21.01.2026 та штраф у сумі 190 901, 88 грн.
Пунктом 7.2. договору поставки передбачено, що у разі порушення строків оплати вартості відповідної партії товару, що встановлені пунктами 3.3. та 3.4. цього договору, постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня від вартості відповідної партії товару за кожен день прострочення. 
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів зазначає, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інсатнції підставно задовольнив позовні вимоги про стягнення пені у сумі 50 699, 75 грн.
Пунктом 7.4. договору поставки передбачено, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше одного місяця. Постачальник матиме право, крім стягнення передбаченої договором пені додатково стягнути з покупця штраф у розмірі 20 % від простроченої суми.
Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Статтею 551 ЦК України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання; завданням неустойки є сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником, після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Перевіривши розрахунок суми штрафу, колегія суду приходить до висновку, що він є арифметично вірним.
При цьому, колегія суддів зазначає, що в суді першої інстанції відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій на 99% від суми зазначеної в позові. Відповідач зазначав, що позивач просить суд стягнути значну суму штрафних санкцій, незважаючи на те, що основний борг повністю погашений останнім добровільно, позивач не довів фактичних збитків, які б відповідали заявленому розміру санкцій.
Керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд першої інстанції, з огляду на фактичні обставини справи, беручи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення Відповідачем умов договору, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, а саме штрафу на 50 % до 95 450, 94 грн. 
Водночас, апелянт не погодившись із рішенням суду першої інстанції в зазначеній частині вказує, що стягнення штрафу у розмірі 95 450, 94 грн є неспівмірним та таким, що суперечить принципам справедливості, добросовісності й розумності, оскільки перетворює неустойку з інструменту захисту прав на засіб неправомірного збагачення. 
Крім того, суд першої інстанції, застосувавши право на зменшення штрафу на 50%, обмежився констатацією цього факту, не навівши при цьому чітких критеріїв, за якими було визначено таке співвідношення. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем будь-яких збитків, зменшення штрафу на 50% не є достатньо мотивованим.
Враховуючи зазначене, скаржник просить апеляційний господарський суд зменшити розмір пені та штрафу до 10% від заявленої позивачем суми.
Частиною 3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання; завданням неустойки є сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником, після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У наведених висновках колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
Поряд з викладеним колегія суддів зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Так, колегія суддів апеляційної інстанції, як і господарський суд першої інстанції, врахував те, що на час розгляду даного спору відповідач зобов`язання за договором виконав, як і те, що стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час військового стану може призвести до негативних наслідків для господарської діяльності останнього.
Водночас зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Так, зменшення розміру пені та штрафу на 90% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта про відсутність збитків у позивача не є достатньою правовою підставою для подальшого зменшення штрафу. Суд першої інстанції вже реалізував надане йому законом право на зменшення неустойки, зменшивши її розмір на 50 % з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності. Апелянтом не наведено виняткових обставин і не подано належних та допустимих доказів того, що навіть після такого зменшення розмір штрафу є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання. Саме по собі посилання на відсутність збитків не може бути достатньою підставою для зменшення неустойки до 90 %, оскільки закон не ставить можливість стягнення штрафу в залежність від доведеності збитків.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення штрафу та пені до 10% від заявленої позивачем суми.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрати суми понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 95 788, 95 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до ч.ч. 4, 6 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання адвокатом відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову
На підтвердження факту надання правничої допомоги, позивачем надано суду: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022 та копію додаткової угоди № 1/2026 від 12.01.2026 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.06.2022 № 1715/2022.
Відповідач подав до суду заперечення проти заяви позивача про розподіл судових витрат. Отже, відповідач висловив свої міркування щодо обґрунтованості та співмірності заявлених позивачем до стягнення витрат, відповідно, підстави вважати, що мало місце порушення принципу змагальності при розгляді заяви позивача про розподіл судових витрат, відсутні.
За доводами відповідача, позивач заявляє до відшкодування 95 788, 95 грн., що становить 10% ціни позову. При цьому, сам факт укладання договору про надання правової допомоги не є доказом понесення витрат. Для відшкодування необхідно надати: докази фактичної оплати; детальний опис виконаних робіт; обґрунтування витраченого часу. У матеріалах справи такі докази відсутні. Наданий позивачем договір та додаткова угода самі по собі не підтверджують фактичного понесення витрат. Разом з тим, справа є типовим спором про стягнення заборгованості; процесуальні документи не містять складаних правових конструкцій; розгляд справи не потребує значного обсягу юридичної роботи. Просить зменшити витрати на професійну допомогу з тих підстав, що їх розмір є непропорційним складності справи. 
У зазначеному аспекті суд звертає увагу на сталу та послідовну практику Верховного суду, відповідно до якої витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (правові висновки, викладені у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19; від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, а також у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 зі справи № 925/1137/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.04.2024 у справі № 990/330/23 виснувала, що участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії (рішення, позиція) представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки саме для особи, від імені якої він діє [адже адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу], й особа, яка надала адвокату повноваження щодо її представництва, має теж це розуміти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 по справі № 922/1964/21 викладені висновки, зокрема, такого змісту:
« 127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19)»;
« 133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку»;
« 135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18»;
« 145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права»;
« 147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).
Судом першої інстанції підставно взято до уваги заперечення відповідача, що надані позивачем документи на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію, зокрема, розумної необхідності таких витрат, а також складності справи.
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд, оцінивши документи щодо витрат, заперечення відповідача, виходячи з вищенаведених критеріїв, їх оцінки, та керуючись частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, дійшов обгрунтованого висновку про покладення на відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у сумі 47 894, 48 грн, оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співрозмірності та справедливості.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Судовий збір, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

У Х В А Л И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аділь Оіл» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 року у справі № 910/586/26 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста від 16.04.2026 року у справі № 910/586/26 залишити без змін. 
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта. 
4. Матеріали справи № 910/586/26 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата підписання 03.07.2026