Справа № 353/103/26
Провадження № 2/353/254/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	м.Тлумач	

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої - судді Луковкіної У.Ю.,
з участю: секретаря судових засідань - Мороз М.І.,
позивачки ОСОБА_1 та її представника – адвоката Розганюк Т.Є.,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Задної Р.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумачі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля марки «Infiniti QX56» у розмірі 444849,0 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, 05.03.2024 року, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Infiniti QX56», що є спільним сумісним майном подружжя. 10.11.2025 року, у період коли вони проживали окремо через сімейний конфлікт, відповідач перереєстрував вказаний автомобіль на іншого власника ОСОБА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу. Будь-яких коштів від продажу транспортного засобу відповідач їй не передавав та в інтересах сім`ї не витрачав, оскільки вони проживали окремо, припинили шлюбні відносини та в подальшому розірвали шлюб в судовому порядку. Враховуючи вищенаведене, просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості спірного транспортного засобу та понесені нею судові витрати.
Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2026 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання нимзаперечення, а позивачці встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. 
19.02.2026 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечив щодо часткового задоволення позову та стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації в розмірі 3,945% від вартості відчуженого автомобіля в сумі 31560,0 грн. В решті позову просив відмовити. Зазначив, що доводи позивачки про те, що спірний автомобіль марки «Infiniti QX56» є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Дійсно цей автомобіль був придбаний за 1140000,0 грн. під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак за його особисті кошти, а саме 700000,0 грн. – це кошти, які були подаровані йому 12.12.2023 року батьком ОСОБА_4 ; 350000,0 грн. - це кошти від відчуження його власного автомобіля марки «Audi Q7», 2007 р.в., який був придбаний ним у 2020 році, тобто до реєстрації шлюбу; 90000,0 грн. – кошти, які його матір ОСОБА_3 03.03.2024 року передала йому безоплатно, оскільки йому не вистачало грошей на купівлю спірного авто. Вказані обставини підтверджуються даними, які містяться у деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави, ОСОБА_1 (позивачка) за 2023 та 2024 роки. Інших спільно нажитих коштів, які б могли бути використані на придбання спірного автомобіля сім`я не мала. У вказаних щорічних деклараціях позивачка особисто підтвердила факт наявності у нього особистих коштів 700000,0 грн. (подарунок) та 350000,0 грн. (дохід від продажу автомобіля, придбаного до укладення шлюбу). Також факт дарування йому 700000,0 грн. підтверджується нотаріально посвідченою заявою батька ОСОБА_4 , а факт продажу автомобіля, придбаного до укладення шлюбу, за 350000,0 грн. підтверджується копією договору купівлі-продажу, укладеного 08.03.2024 року з покупцем ОСОБА_5 . Оскільки у нього відсутні докази на отримання від його матері ОСОБА_3 в дар коштів в сумі 90000,0 грн. для купівлі спірного авто, він визнає ці кошти як спільні. 09.11.2025 року ним відчужено автомобіль марки «Infiniti QX56» по ринковій вартості 800000,0 грн. Керуючись ч. 7 ст. 57 СК України, ним проведено наступний розрахунок. Загальна вартість автомобіля на час купівлі становила 1140000,0 грн. Його особисті кошти - 1050000,0 грн. Спільні кошти – 90000,0 грн. Частка спільного майна (90000/1140000) х 100 = 7,89 % від автомобіля. Отже 92,11% автомобіля були його особистою приватною власністю. Вартість спільної частки отриманої в грошах: 800000,0 грн. х 7,89%= 63120,0 грн. Вартість його особистої частки: 80000,00 грн. х 92,11% = 736880,0 грн. Отже 63120,0 грн. це спільні кошти колишнього подружжя, які діляться навпіл та частка позивачки у власності автомобіля становить 3,945%, а саме 31560,0 грн. Судові витрати по справі просив покласти на сторін пропорційно розміру задоволених вимог. Також просив викликати для допиту свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 
16.03.2026 року через підсистему "Електронний суд" представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Розганюк Т.Є. подала до суду клопотання про долучення доказів, а саме ксерокопії фотографій з весілля, яке відбулось 29.07.2023 року.
17.03.2026 року через підсистему "Електронний суд" представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Задна Р.Є. подала до суду клопотання про долучення доказів, в якому зазначила, що оплата за автомобіль марки «Audi Q7» в розмірі 350000,0 грн. згідно з договором комісії № 32673 від 07.03.2024 року, здійснювалась безпосередньо між покупцем ОСОБА_5 та продавцем ОСОБА_2 , про що свідчить відповідь ТзОВ «АВТОФОРТУНА» від 17.03.2026 року. Тобто проведення розрахунку через ТзОВ «АВТОФОРТУНА» не здійснювалось (крім комісійної плати у розмірі 300,0 грн.).
У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Розганюк Т.Є. в судових засіданнях позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. 
Позивачка зазначила, що з 16.07.2022 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. З 12.10.2025 року вони почали проживати окремо, оскільки відповідач зрадив їй у подружній вірності. Автомобіль марки «Infiniti QX56» є їх спільним майном подружжя, оскільки був придбаний у шлюбі (05.03.2024 року) та за їх спільні кошти (1140000,0 грн.), в т.ч. її заощадження, кошти батьків та кошти, подаровані їм на весілля. Також сім`я користувалась автомобілем марки «Audi Q7», який був придбаний відповідачем до шлюбу та належав йому особисто. На початку листопада 2025 року вона дізналась, що відповідач продав без її згоди їх спільний, придбаний у шлюбі, автомобіль марки «Infiniti QX56». 04.12.2025 року шлюб між ними було розірвано. Враховуючи вищенаведене, просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості відчуженого автомобіля марки «Infiniti QX56». Ствердила, що батько відповідача ОСОБА_4 дійсно в кінці травня - на початку червня 2023 року подарував їм обом 700000,0 грн., на їх спільне з відповідачем весілля, подорож та подальше проживання. Ці кошти були подаровані не на придбання спірного автомобіля. З початку 2024 року у них виникла думка придбати для сім`ї автомобіль марки «Infiniti QX56». Тому автомобіль марки «Audi Q7» був проданий після придбання автомобіля марки «Infiniti QX56», а саме 08.03.2024 року за 350000,0 грн. Вказані кошти були витрачені на побутові речі в інтересах сім`ї. У них були спільні кошти, вона працювала та отримувала заробітну плату в поліції до липня 2024 року, тоді як чоловік не працював офіційно, однак мав неофіційні доходи. В травні 2024 року вона з відповідачем переїхали в м. Івано-Франківськ, а саме у квартиру, яку придбала її матір. Пізніше в судовому засіданні ствердила, що 700000,0 грн. батько відповідача подарував їм обом як компенсацію витрат за майбутнє весілля. Пояснила, що вона не володіла достатніми знаннями щодо декларування доходів, а тому відобразила в своїй декларації за 2023 рік цих 700000,0 грн. як подарунок, помилково зазначивши, що отримувачем подарунку є чоловік (відповідач).
Представник позивачки - адвокат Розганюк Т.Є. в судовому засіданні ствердила, що належних та допустимих доказів про те, що кошти в сумі 700000,0 грн. були подаровані особисто відповідачу в грудні 2023 року відповідачем не надано. Зокрема відповідачем не надано нотаріально посвідчений договір дарування коштів. Вказані кошти були подаровані подружжю, як компенсація на майбутнє весілля. В свою чергу в декларації про доходи допущена помилка, оскільки власниками вказаних коштів мали бути вказані позивачка та відповідач. Долучена стороною відповідача нотаріально посвідчена заява батька відповідача ОСОБА_4 посвідчена ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після звернення позивачки до суду з позовом. Автомобіль марки «Audi Q7» був проданий вже після придбання спірного автомобіля марки «Infiniti QX56» та отримані кошти пішли на інші потреби сім`ї. При цьому цей продаж підтверджується договорами, які були подані безпосередньо стороною відповідача. Просила суд критично віднестись до показів батька відповідача про те, що 700000,0 грн. були подаровані ним виключно сину 12.12.2023 року, передавались від батька до сина в будинку, де вони проживали, зберігались там же в сейфі, тощо, оскільки логічно би було подарувати та передати ці кошти безпосередньо перед купівлею автомобіля, тобто в березні 2024 року. Також ствердила, що довідка ТОВ «АВТОФОРТУНА» від 17.03.2026 року є недопустимим доказом, оскільки підписана невідомою особою без підтвердження її повноважень. Зауважила, що жоден зі свідків особисто не бачив, як відповідачу передавались кошти за автомобіль марки «Audi Q7». Свідки стверджували, що відповідач 01.03.2024 року тримав в руках 14500,0 доларів США. Однак згідно з договором цей автомобіль був проданий 08.03.2024 року за 350000,0 грн. Докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу будуть долучені протягом 5 днів після ухвалення рішення судом разом з відповідною заявою.
Відповідач ОСОБА_2 в жодне судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомляв, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Задна Р.Є. в судовому засіданні проти задоволення позову в повному обсязі заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що кошти в сумі 350000,0 грн., отримані від продажу особистого транспортного засобу відповідача марки «Audi Q7» були спрямовані на придбання автомобіля марки «Infiniti QX56». В подальшому автомобіль марки «Infiniti QX56» був відчужений відповідачем на користь його матері на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.11.2025 року, та перереєстрований на нову власницю ІНФОРМАЦІЯ_2 . Будь-яких коштів, отриманих від відчуження автомобіля марки «Infiniti QX56», відповідач позивачці не передавав та на потреби сім`ї не витрачав, оскільки вважає, що цей автомобіль був придбаний за його особисті кошти. Ствердила, що відповідач також мав неофіційні доходи, однак які саме та їх розмір повідомити не може. Щодо грошового подарунку в сумі 700000,0 грн. ствердила, що вказані кошти були подаровані відповідачу його батьком в грудні 2023 року для придбання омріяного автомобілю. Твердження позивачки про те, що ці кошти подаровані їм на весілля та про помилкове не зазначення їх у декларації не підтверджено жодними доказами та свідчать про суперечливу позицію позивачки. Кошти від продажу належного відповідачу автомобіля марки «Audi Q7» в сумі 350000,0 грн. були передані відповідачу 01.03.2024 року, про що ствердили в судовому засіданні свідки. Тобто новий власник ОСОБА_5 01.03.2024 року отримала право користування транспортним засобом, однак оформила право власності лише 07.03.2024 року. Зазначила, що фактично продаж автомобіля марки «Audi Q7» відбувся 01.03.2024 року, що підтверджується довідкою ТОВ «АВТОФОРТУНА» від 17.03.2026 року, яку вважає допустимим доказом, оскільки вона підписана ОСОБА_8 , який підписував договори від ТОВ «АВТОФОРТУНА» в березні 2024 року. 03.03.2024 року відповідач поїхав в м. Київ, де в цей же день придбав спірний автомобіль, та, розрахувавшись з власником, отримав право користування цим автомобілем, а вже 05.03.2024 року оформив його купівлю-продаж документально. Враховуючи вищенаведене, вважає, що відповідач вклав у спірне авто 1050000,0 грн. власних коштів, а отже 92,11% автомобіля були його особистою приватною власністю та 7,89% - спільна власність подружжя. Просила позов задовольнити частково та стягнути з відповідача компенсацію вартості спірного автомобіля у розмірі 3,945%, а саме 31560,0 грн. на користь позивачки. Судові витрати по справі просила розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Свідок  ОСОБА_4 в судовому засіданні ствердив, що він є батьком відповідача. У липні 2023 року у сторін було весілля. Матір позивачки сплатила витрати за весілля, а він в свою чергу сплатив витрати за 50 гостей на весіллі зі сторони нареченого (сина) на суму приблизно 100000,0 грн. Всі грошові подарунки, які дарували гості на весілля, віддали молодятам. 12.12.2023 року він вирішив дати відповідачу 700000,0 грн. на придбання автомобіля. В подальшому його син вирішив продати належний йому автомобіль марки «Audi Q7». 01.03.2024 року на СТО в м. Тлумачі відповідач отримав кошти в сумі 14500 доларів США за продаж автомобіля марки «Audi Q7», який придбала кума ОСОБА_9 (хресна внука). Вказані кошти передав йому чоловік ОСОБА_10 на території СТО. Під час продажу «Audi Q7» на території СТО в боксі перебували ОСОБА_6 та Ярема. Самого факту передачі грошей він не бачив, але бачив як син зайшов до боксу і сказав, що отримав гроші за автомобіль марки «Audi Q7». Ствердив, що сторони з літа 2020 року (ще до одруження) жили у його будинку в м. Тлумачі, витрати по утриманню будинку він ніс особисто. В травні 2024 року вони переїхали в м. Івано-Франківськ. Кошти в сумі 700000,0 грн. він заробив у період з 2022 по 2023 роки під час служби в ЗСУ (з березня 2022 року по липень 2023 року заробив 1200000,0 грн.), а також отримав від зайняття підприємницькою діяльністю (торгівля, зоомагазин). Вказані кошти він зберігав у сейфі у себе вдома в м. Тлумачі. В цьому ж будинку на той час проживали його дружина (матір відповідача), невістка (позивачка) та син (відповідач). Він вийняв гроші з сейфу, подарував синові та знову сховав в сейф, де вони і перебували до березня 2024 року. 03.03.2024 року син поїхав в м. Київ купувати автомобіль марки «Infiniti QX56». Вказаний автомобіль син придбав за подаровані 700000,0 грн. та кошти отримані з продажу автомобіля марки «Audi Q7». Перебуваючи у шлюбі, відповідач підробляв на СТО та перепродував автомобілі, з чого мав дохід.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні ствердив, що він є другом відповідача, якого знає з 17-18 років. 01.03.2024 року приблизно о 18 год. він перебував на СТО по вул. Плав`юка, 3а, в м. Тлумачі, де він займався підприємницькою діяльністю. Тоді він був свідком продажу автомобіля марки «Audi Q7». Зокрема в 15 год. 30 хв. до нього приїхав відповідач та сказав, що приїдуть покупці автомобіля марки «Audi Q7». Приблизно о 16 год. 30 хв. приїхали покупці. Під час передачі коштів він був у боксі. Також у боксі час від часу заходив Ярема. Відповідач зайшов з грошима та перераховував їх. Загальна сума становила 14500 доларів США. Також в бокс заходив Руслан, який бачив як відповідач рахував гроші. Сам факт передачі коштів не бачив. В подальшому на автомобілі «Audi Q7» поїхав ОСОБА_11 . Зазначив, що 03.03.2024 року він спільно з відповідачем поїхав в м. Київ, де придбали автомобіль марки «Infiniti QX56». За якою ціною було придбано автомобіль не знає. Відповідач інколи працював на СТО, давав йому готівку.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні ствердив, що 01.03.2024 року він стажувався у ФОП ОСОБА_6 на СТО в м. Тлумачі. В цей час відповідач продав своїм кумі та кумові автомобіль марки «Audi Q7». Під час продажу автомобіля він був в іншому боці боксу. Факту передачі коштів не бачив. Автомобіль був проданий за 14500,0 доларів США. Після продажу ОСОБА_11 сів за кермо автомобіля марки «Audi Q7», а його дружина на автомобіль марки «Субару», на якому вони приїхали. Відповідач поїхав з батьком на батьковому автомобілі. Яким чином проводилось документування продажу автомобіля марки «Audi Q7» він не бачив та не чув про це.
Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 16.07.2022 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 1485. У шлюбі у них народився син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9). 04.12.2025 року рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, що набрало законної сили 06.01.2026 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 10-11). Також рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14.01.2026 року частково задоволено позов та вирішено стягнути з ОСОБА_2 (відповідач) на користь ОСОБА_1 (позивачка) аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків (доходів) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також вирішено стягнути ОСОБА_2 (відповідач) на користь ОСОБА_1 (позивачка) аліменти на її утримання в розмірі 1/15 частини всіх видів заробітків (доходів) платника аліментів щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьохрічного віку (а.с. 12-16).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4642/2024/4360870 від 05.03.2024 року, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 (відповідач) придбав у ОСОБА_13 транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, за погодженою сторонами вартістю - 1140000,0 грн. (а.с. 79-79 зворот). 
Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Відповідно до ст. 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до чч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16 та від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У зазначеній постанові роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого з подружжя (постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц, від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20, від11 червня 2025 року у справі № 686/29950/23).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_2 , без її згоди, відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 .
Зокрема відповідно до копії Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2025/5733320 від 09.11.2025 року, укладеного в електронній формі засобами електронного Порталу Дія, ОСОБА_2 (відповідач) продав ОСОБА_3 (матір відповідача) транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , за погодженою сторонами ціною - 800000,0 грн. (а.с.80-81 зворот). Відповідно до відповідей Головного сервісного центру МВС від 12.12.2025 року та 15.01.2026 року, наданих на адвокатський запит сторони позивача, транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , був перереєстрований 10.11.2025 року на ОСОБА_3 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (а.с. 19-22 зворот).
Як зазначає позивачка у позовній заяві, вказані дії відповідача стали однією з причин її звернення 12.11.2025 року до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з позовом про розірвання шлюбу (копія позовної заяви, а.с. 17-18).
Натомість, заперечуючи проти таких вимог позивачки, ОСОБА_2 (відповідач) посилався на те, що зазначений автомобіль марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, в т.ч.: подаровані батьком ОСОБА_4 (700000,0 грн.), отримані від продажу власного автомобіля марки «AUDI Q7» (350000,0 грн.) та отримані від матері ОСОБА_3 (90000,0 грн.).
Водночас, суд критично відноситься до заперечень відповідача, оскільки вони не підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1-2 ст. 13 ЦПК передабчено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування передбачено ст. 82 ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року по справі № 129/1033/13-ц виснувала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тагаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Верховний Суд підкреслив, що такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натоміть, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи з`являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Відповідно до копії договору комісії № 32673 від 07.03.2024 року ТОВ «АВТОФОРТУНА» зобов`язалось за дорученням ОСОБА_2 (відповідач) за комісійну плату вчинити від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу марки «AUDI Q7», номер кузова НОМЕР_3 , 2007 року випуску не нижче узгодженої сторонами ціни, а саме 350000,0 грн. (а.с. 77-77 зворот). Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 32673 від 08.03.2024 року ТОВ «АВТОФОРТУНА» продало ОСОБА_5 вищевказаний транспортний засіб за погодженою сторонами ціною в розмірі 350000,0 грн. При цьому п. 2.1. цього договору передбачено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюються після повної оплати його вартості в момент підписання договору (а.с. 76-76 зворот). 
Тобто судом встановлено, що транспортний засіб марки «AUDI Q7», був проданий вже після придбання автомобіля марки «Infiniti QX56», а отже кошти в сумі 350000,0 грн., отримані від продажу автомобіля марки «AUDI Q7», не могли бути використані для придбання автомобіля марки «Infiniti QX56». Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на те, що кошти були передані йому раніше, оскільки вказані обставини не підтверджуються беззаперчними, належними, достовірними та допустимими доказами. Зокрема відповідно до відповіді ТОВ «АВТОФОРТУНА» від 17.03.2026 року, наданої на адвокатський запит, оплата за автомобіль марки «AUDI Q7» в розмірі 350000,0 грн. здійснювалась безпосередньо між покупцем ОСОБА_5 та продавцем ОСОБА_2 (відповідач) перед передачею транспортного засобу покупцю. Під час підписання договорів комісії від 07.03.2024 року та купівлі-продажу транспортного засобу від 08.03.2024 року сторони неврегульованих майнових питань не мали (а.с. 122 зворот, 123). При цьому цей лист не містить вказівки на точну дату прийому-передачі коштів. Крім цього свідок ОСОБА_5 (покупець автомобіля «AUDI Q7»), яка неодноразово викликалась в судове засідання, до суду не з`явилась та не підтвердила обставин, на які посилався відповідач, в т.ч. і тих, що стосуються моменту передачі ОСОБА_2 коштів в сумі 350000,0 грн. за купівлю автомобіля марки «AUDI Q7».
Крім того, суд ставить під сумнів відповідь ТОВ «АВТОФОРТУНА» від 17.03.2026 року та інформацію, наведену у ній, оскільки ця відповідь підписана невідомою "відповідальною" особою ОСОБА_8 , повноваження якої не підтверджені.
Відповідно до інформації з ЄДРПОУ, юридична особа - ТОВ «АВТОФОРТУНА», код ЄДРПОУ 39332826, зареєстрована 04.08.2014 та станом на день розгляду справи її діяльність не припинена. Уповноваженою особою юридичної особи ТОВ «АВТОФОРТУНА» є ОСОБА_14 . Інформації про інших уповноважених осіб реєстр не містить.
Крім того, на думку суду, малоймовірним є те, що після спливу 2 років після оформлення купівлі-продажу автомобілю марки «AUDI Q7» будь-хто з працівників цього товариства може пам`ятати деталі його продажу.
Суд не приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що стосуються факту продажу автомобіля марки «AUDI Q7» саме 01.03.2023 року, оскільки вказані свідки не брали участі в процесі перемовин щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля, не були присутні під час укладення договору, не бачили безпосереднього факту передачі грошових коштів, а лише засвідчили той факт, що бачили як ОСОБА_2 (відповідач) перераховував кошти в сумі 14500,0 доларів США, а також те, що за кермо автомобіля марки «AUDI Q7» сів ОСОБА_15 (чоловік ОСОБА_16 ), яка стала новим власником автомобіля марки «AUDI Q7».
Крім цього, суд звертає увагу на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, провадження № 61-33033св18).
Також суд критично відноситься до показань свідка  ОСОБА_4 та посилань відповідача на нотаріально посвідчену заяву від 11.02.2026 року, як на доказ того, що ОСОБА_4 12.12.2023 року подарував йому кошти в сумі 700000,0 грн., які в подальшому були спрямовані на придбання автомобіля марки «Infiniti QX56». Зокрема, з нотаріально посвідченої заяви від 11.02.2026 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 засвідчують той факт, що 12.12.2023 року ОСОБА_4 (батько) передав у дар, а ОСОБА_2 (син/відповідач) прийняв у дар кошти в сумі 700000,0 грн. на купівлю автомобіля. При цьому, якого саме автомобіля (марка, модель, тощо), вказана заява інформації не містить. Факт передачі відповідачу цих коштів не підтверджено жодними доказами по справі та спростовується самими ж показами свідка ОСОБА_4 , який зазначив, що вказані кошти перебували у нього в сейфі до 03.03.2024 року, тобто до моменту, коли відповідач виявив намір придбати автомобіль марки «Infiniti QX56». Вказані обставини викликають у суду об`єктивні сумніви щодо вчинення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такого правочину, як дарування. 
Крім того, суд вважає слушними доводи представника позивачки про те, що ця заява була складена не у момент дарування та передачі коштів, а більше ніж через 2 роки, близькими кровними родичами (батько та син) та виключно для того, щоб спростувати твердження позивачки про передачу коштів подружжю в травні - липні 2023 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).
За нормами чч. 4, 5 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі, а договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Проте ні письмового, ні нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів в сумі 700000,0 грн. сторона відповідача суду не надала, а тому суд за відсутності такого договору дарування ставить під сумнів твердження відповідача про дарування цих коштів батьком саме 12.12.2023 року, тільки йому та саме на купівлю автомобіля марки «Infiniti QX56». 
Надані стороною позивачки ксерокопії світлин від 29.07.2023 року, на яких зображено день весілля сторін по справі (а.с. 117 зворот-118 зворот), підтверджують факт проведення весільної церемонії сторін, однак не підтверджують факт передачі ОСОБА_4 коштів в сумі 700000,0 грн. та їх цільове призначення.
Передачу 03.03.2024 року відповідачу коштів в сумі 90000,0 грн. матір`ю ОСОБА_3 для купівлі автомобіля марки «Infiniti QX56» також не підтверджено жодними доказами. До цього ж відсутність вказаних доказів також визнано відповідачем у відзиві на позовну заяву, в якому він визнав ці кошти спільним майном подружжя.
Також суд не вважає твердження відповідача, викладені у відзиві, про те, що факт придбання ним спірного автомобіля марки «Infiniti QX56» за особисті кошти підтверджується деклараціями про доходи позивачки за 2023 та 2024 роки, такими, що беззаперечно підтверджують цей факт.
Зокрема, відповідно до копій декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_2 за 2023 та 2024 роки, вбачається, що станом на 2023 рік у ОСОБА_2 (відповідач) у власності перебував автомобіль марки «AUDI Q7». Також ОСОБА_2 (відповідач) отримав від ОСОБА_4 в подарунок грошові кошти в сумі 700000,0 грн. У 2024 році ОСОБА_2 (відповідач) отримав дохід від продажу нерухомого майна в сумі 350000,0 грн., а також став власником автомобіля марки «Infiniti QX56» вартістю 1140000,0 грн. Будь-яких відомостей про те, що саме ці кошти (350000,0 та 700000,0 грн.) були отримані відповідачем відповідно 01.03.2024 року та 12.12.2023 року, а також були спрямовані на придбання автомобіля марки «Infiniti QX56», вказані декларації не містять. При цьому з наведених декларацій також вбачається, що ОСОБА_1 (позивачка) та ОСОБА_2 (відповідач) отримували дохід (заробітну плату, соціальні виплати, кешбек, тощо), що є їх спільною сумісною власністю, який також міг бути спрямований на придбання спірного транспортного засобу (а.с. 60-75). Крім цього, відповідно до копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді від 09.12.2025 року, ОСОБА_1 (позивачка) за період з січня 2021 року по грудень 2024 року отримала дохід, а саме: у 2021 році – 84461,71 грн., у 2022 році – 508810,97 грн., у 2023 році – 424210,82 грн., у 2024 році – 242472,46 грн. (а.с. 23-28).
Суд звертає увагу на те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
В ході розгляду справи стороною відповідача не було надано переконливих доказів на підтвердження того, що спірний транспортний засобі був придбаний саме за особисті кошти відповідача, а надані стороною відповідача докази не можуть бути належними та допустимим доказами на підтвердження цього.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, відповідач не спростував презумпції спільного сумісного майна подружжя, а отже спірний автомобіль «Infiniti QX56», на момент його відчуження відповідачем, був об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям у спосіб визначений позивачкою.
До схожих правових висновків прийшов Верховний суд у постановах від 19.01.2026 року по справі № 686/16517/24 (провадження № 61-8053св25) та від 22.05.2025 року по справі № 686/16517/24 (провадження № 22-ц/820/810/25).
Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/109-26/436-АВ, складеного 21.01.2026 року Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, середня ринкова ціна продажу по Україні автомобілів марки «InfinitiQX56», що за технічними характеристиками та комплектацією відповідають автомобілю з номером кузова НОМЕР_1 , станом на момент проведення експертизи 21.01.2026 року становила 889698,0 грн. (а.с. 30-33).
В свою чергу стороною відповідача даний письмовий доказ жодним чином не спростовано, іншого висновку оцінювача, спеціаліста чи експерта в спростування вище наведеного доказу стороною відповідача суду надано не було, клопотань про призначення відповідної судової товарознавчої експертизи суду також не заявлялось.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СКУкраїни та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. 
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Отже, з урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, відповідач ОСОБА_2 , як особа, яка стверджує про те, що автомобіль марки «Infiniti QX56» був придбаний під час шлюбу, але на 92,11 % за його особисті кошти, мав довести цю обставину та спростувати презумпцію спільності сумісного майна подружжя, однак під час судового розгляду справи цю презумпцію не спростував, суд, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, враховуючи те, що спірне рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , було набуте відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою, тобто є об`єктом спільної сумісної власності позивачки та відповідача (колишнього подружжя), а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивачки, 1/2 частину вартості цього автомобіля позивачці не повернув, суд дійшов до висновку, що позивачка має право на компенсацію 1/2 частини вартості зазначеного автомобіля, а тому позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення. 
Тому, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_17 грошові кошти в сумі 444849,0 грн., в якості грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме транспортного засобу марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
При такому вирішенні позову, з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 4448,49 грн. (копія квитанції № 7832-4606-5198-3308 від 03.02.2026 року, а.с. 6) та за проведення експертизи в сумі 1604,52 грн. (квитанція до платіжної інструкції № 0.0.4725823140.1 від 20.01.2026 року, копія договору про надання послуг № 21-2026 від 21.01.2026 року з Додатками до нього, а.с. 34-40). 
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції. Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі №278/1396/19.
Враховуючи те, що представник позивачки до закінчення судових дебатів у справі в судовому засіданні заявила про те, що докази на підтвердження розміру понесених позивачкою витрат на правничу допомогу в суді будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом, тому питання розподілу зазначених судових витрат судом не вирішується.
На підставі наведеного, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 325, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 6, 7, 12, 13, 19, 43, 76, 81, 89, 106, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_5 , грошові кошти в сумі 444849,0 грн. (чотириста сорок чотири тисячі вісімсот сорок дев`ять гривень 00 копійок), в якості грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме транспортного засобу марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_5 , понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4448,49 грн. (чотири тисячі чотириста сорок вісім гривень 49 копійок) та за проведення експертизи в сумі 1604,52 грн. (одна тисяча шістсот чотири гривні 52 копійки).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Головуючий	У. Ю. ЛУКОВКІНА	

Повний текст судового рішення cкладено «01» травня 2026 року.