Номер провадження 2/754/5071/26
Справа №754/1790/26
РІШЕННЯ 
Іменем України

06 липня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва в складі: 
головуючого судді Скрипки О.І.
при секретарі Моторенко К.О.
за участю 
представника позивача Мироненко Л.М., 
відповідачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, (далі по тексту - Деснянська РДА)звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що на обліку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА як такі, що опинились в складних життєвих обставинах перебувають малолітні діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку із ухиленням матері - відповідача ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей. 
Як зазначає позивач, діти проживали разом з матір`ю, яка не створила належних умов для дітей, залишила їх без нагляду, внаслідок чого 30.12.2025 року діти були тимчасово влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справа дітей та сім`ї виконавчого органу КМР (КМДА). 30.12.2025 року відповідач надала Службі заяву про те, що має бажання пройти курс соціально-психологічної реабілітації від алкоголізму. 06.01.2026 року за клопотанням Служби родину ОСОБА_7 разом з малолітніми дітьми було тимчасово влаштовано до Центру соціально-психологічної реабілітації жінок та дітей «Життя заради людей», який 19.01.2026 року повідомив Службу про виявлення ймовірного факту вчинення сексуального насильства відносно дітей, які вчиняв дядько дітей, про що було відомо матері дітей ОСОБА_1 . За час перебування в центрі у матері спостерігалась інфантильна поведінка, виховний потенціал та батьківські навички на низькому рівні. 26.01.20226 року за направленням Служби дітей було переведено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справа дітей та сім`ї виконавчого органу КМР (КМДА). 30.01.2026 року було проведено оцінку рівня безпеки дитини, за результатами якої виявлені факти безпосередньої загрози життю та здоров`ю дітей, а також Службою було направлено клопотання до РДА про негайне відібрання дітей. Деснянською РДА винесено розпорядження від 02.02.2026 року № 134 «Про негайне відібрання дитини у матері» про негайне відібрання дітей від відповідача у зв`язку із безпосередньою загрозою для їх життя та здоров`я. 03.02.2026 року Службою проінформовано Деснянську окружну прокуратуру про негайне відібрання малолітніх в зв`язку з загрозою життю та здоров`ю дітей. Слідчим відділом Деснянського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12026100030000236 від 01.02.2026 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.153 КК України щодо ймовірного вчинення відносно малолітніх дітей насильницьких дій сексуального характеру.
Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що є суттєві порушення прав малолітніх дітей з боку їх матері, а діти в силу свого віку, освіти та матеріального становища на даний час неспроможні самостійно захищати свої права в суді, невиконання батьками своїх батьківських обов`язків щодо виховання негативно впливає на їх здоров`я та розвиток, визначення соціального статусу дітей, а тому просить задовольнити вимоги та відібрати малолітніх дітей від матері без позбавлення її батьківських прав. 
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.02.2026 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
19.03.2026 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому вона заперечує проти позовних вимог.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.04.2026 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача Мироненко Л.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення.
Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідач є матір`ю малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_9 , місце проживання та перебування якого невідомо. Щодо інших дітей державна реєстрація народження проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК України і відповідач є одинокою матір`ю. 
Судом також встановлено, що діти проживали разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
24.07.2025 року відповідач надавала у Службі пояснення, в яких зобов`язалась навести лад у квартирі, прибрати, відновити свідоцтва про народження дітей, оформити соціальну допомогу, пройти курси батьківського потенціалу, а також була попереджена про відповідальність за ухилення від виконання обов`язків з утримання, виховання, навчання дітей.
Згідно листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві № 412911-2025 від 24.10.2025 року, 22.10.2025 року працівниками СЮП Деснянського УП ГУНП у м.Києві було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було виявлено, що відповідач ухилялась від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку із чим відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.
13.11.2025 року та 18.12.2025 року службою було складено акти обстеження умов проживання дитини, згідно яких для виховання та розвитку дітей не створені належні умови, у квартирі антисанітарія, діти не доглянуті, брудні.
З листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві № 449489-2025 від 24.11.2025 року вбачається, що 23.11.2025 року до Деснянського УП ГУНП у м.Києві надійшло повідомлення по лінії 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , діти викидають речі з вікна 4-го поверху. При відпрацюванні повідомлення було здійснено виїзд за вказаною адресою та встановлено, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перебуваючи без нагляду за адресою проживання: АДРЕСА_1 , викидали побутові речі з вікна квартири, чим наражали на небезпеку себе та перехожих. Також, було встановлено, що в квартирі антисанітарні умови проживання дітей, діти брудні та недоглянуті, в квартирі стійкий сморід та наявні таргани. В подальшому на мати дітей ОСОБА_1 було складено протокол за ч.2 ст.184 КУпАП.
22.12.2025 року діти були доставлені до КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня № 1» на підставі Актів оцінки рівня безпеки дітей.
06.01.2026 року відповідач надала службі заяву про те, що з метою подолання складних життєвих обставин вона згодна на проходження реабілітації в Центрі соціально-психологічної реабілітації жінок та дітей за адресою: АДРЕСА_3 , а також просила надати згоду на перебування її дітей у зазначеному центрі.
30.01.2026 року Службою було направлено клопотання до РДА про негайне відібрання дітей, на підставі якого Деснянською РДА винесено розпорядження від 02.02.2026 року № 134 «Про негайне відібрання дитини у матері» про негайне відібрання дітей від відповідача у зв`язку із безпосередньою загрозою для їх життя та здоров`я.
03.02.2026 року Службою направлено листа, яким проінформовано Деснянську окружну прокуратуру про негайне відібрання малолітніх в зв`язку з загрозою життю та здоров`ю дітей. 
Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на необхідність негайного відібрання малолітніх в зв`язку з загрозою життю та здоров`ю дітей.
Відповідач проти даних тверджень заперечувала.
Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органові опіки та піклування.
Згідно з п. п. 2-5 ч. 1 ст.164 СК України, суд може постановити таке рішення у випадку, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.
Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).
З огляду на зазначене, судом відзначається, що підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і морального виховання.
Аналізуючи доводи представника позивача, якими обґрунтовуються позовні вимоги, щодо підстав відібрання дітей від матері в частині наявності загрози здоров`ю та життю дітей, судом відзначається, що зазначені обставини могли мати місце на момент подання позову до суду, натомість під час розгляду справи, що встановлено дослідженими в судовому засіданні доказами, поясненнями учасників справи суттєво змінилися.
Крім того, суд зауважує, що стороною позивача до позову не додано доказів щодо ймовірного вчинення відносно малолітніх дітей насильницьких дій сексуального характеру, на яке міститься посилання у позові, а саме відсутній витяг з ЄРДР та інші документи, які б свідчили про наявність кримінального провадження та встановлення фактичних обставин та осіб, які могли б загрожувати життю та здоров`ю дітей. Із клопотаннями про витребування доказів на підтвердження вказаних обставин сторона позивача до суду не зверталась.
Крім того, суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом до відповідача про відібрання дітей у матері є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дітей, піклування про їх фізичний і духовний розвиток, спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі та більш активної участі матері у їх вихованні, що й було встановлено судом на час розгляду справи та ухвалення рішення.
Суду не надано позивачем доказів того, що виправити дану ситуацію можливо лише шляхом застосування такої крайньої міри як відібрання дітей у матері. При цьому, під час судового засідання відповідач бажала повернути дітей, усвідомила свою поведінку та дії, що вказує на усвідомлення нею необхідності належного виконання своїх батьківських обов`язків, та, більш того, з наданих нею пояснень вбачається, що на даний час відповідач веде активну роботу над усуненням можливих недоліків у вихованні дітей та тих обставин, які призвели до відібрання у неї дітей, про що свідчать досліджені судом докази.
Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані її сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Таким чином, з наданих учасниками справи та досліджених в судовому засіданні доказів суд встановив, що станом на день вирішення питання про відібрання малолітніх дітей від матері відсутні підстави для відібрання дітей. При цьому суд виходить з наступного.
Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Статтею 12 «Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
За змістом ст. ст. 151, 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
Відібрання дітей від батьків або одного з них без позбавлення батьківських прав має бути наслідком невиконання батьківських обов`язків або їх неналежного виконання, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я та морального виховання.
Суд виходить з того, що найкращим для малолітніх дітей є їх проживання в рідній сім`ї, що не заперечувалося представником позивача, і більш того, відібрання дітей у матері, при встановлених під час судового розгляду конкретних обставинах, що існують на даний час, не відповідає інтересам дітей.
Суд також враховує, що поведінка відповідача змінилась, вона зробила для себе висновки, бажає і надалі виконувати батьківські обов`язки, має любов до своїх дітей, і демонструє своїм ставленням дійсне бажання жити з дітьми та опікуватись ними.
Порівнюючи вагомість тих обставин, на які як на підставу для відібрання дітей посилається представник позивача, і вагомість психологічного аспекту відібрання, враховуючи особу і поведінку відповідача, а також враховуючи, що відібрання дітей від матері може бути застосовано лише як крайня міра, коли без відібрання не можна усунути загрозу для життя та здоров`я дитини у інший спосіб, то при наданих доказах і при вставлених судом конкретних обставинах, - суд не вбачає підстав для відібрання малолітніх дітей у матері, без позбавлення батьківських прав, на даний час та вважає, що таке відібрання не відповідатиме інтересам дітей, на підставі чого відсутні підстави для задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову у повному обсязі не дають.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. 
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статями 19, 141, 150, 151, 153, 157-159, 164, 166 Сімейного Кодексу України, статтями 7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265 ЦПК України, суд, - 

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: