ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1842/26 Справа № 201/8535/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИВА

15 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №201/8535/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Абрамова Володимира Васильовича на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Покопцевої Д.О., -
ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона з відповідачем мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу між нею та відповідачем за рішенням суду від 11 грудня 2018 року, донька залишилась проживати разом із нею.
Позивач зазначає, що у 2019 році вона разом із донькою планували виїзд на постійне місце проживання за кордон до держави Австралії. Для перетину кордону, вона хотіла отримати згоду батька дитини. 
02 травня 2019 року відповідач, увівши її в оману, в обмін на надання ним згоди для перетину кордону їхній спільній дитині, попросив її написати заяву про те, що вона не має до нього претензій щодо сплати аліментів. 
Разом із цим, відповідач жодного разу не сплачував аліментів на їх спільну дитину. Стверджує, що утримує доньку самостійно. 
У зв`язку з чим просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. 

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи від 07 липня 2025 року до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів за місяць виконати негайно. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Абрамов В.В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом встановлено та сторонами не оспорюється той факт, що позивач 02 травня 2019 року написала заяву, в якій зазначила, що батько дитини ОСОБА_2 повністю виконав свої аліментні зобов`язання щодо своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Аліменти на утримання дитини отримала ( ОСОБА_1 ) від нього у повному обсязі до досягнення дитиною 18 років.
Зазначає, що ця заява посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. 02 травня 2029 року.
На думку апелянта, надаючи оцінку цій заяві, суд першої інстанції в рішенні зробив помилковий висновок, що це не заява позивача про відмову від аліментів.
Далі судом з посиланням на на ст.190 СК України зауважується, що єдина підстава припинення права на аліменти для неповнолітньої дитини укладення батьками дитини з дозволу органу опіки та піклування договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (ст.190 СК України). Такого договору між сторонами не укладалося.
В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що начебто цю заяву вона підписала в зв`язку з тим, що відповідач увів її в оману.
Заява позивача про сплату аліментів відповідачем на утримання доньки до досягнення 18 років посвідчена нотаріусом 02 травня 2019 року. Позовна ж заява у цій справі подана позивачем до суду 07 липня 2025 року, тобто з 02 травня 2019 року до 07 липня 2025 року у позивача не було підстав для звернення з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання доньки.
У заяві позивача від 02 травня 2019 року йдеться саме про підтвердження факту сплати аліментів на утримання доньки у повному обсязі до досягнення дитиною 18 років, а не про відмову від отримання аліментів.
Звертає увагу, що заява позивача від 02 травня 2019 року є одностороннім правочином.
Будь-яких доказів про невідповідність дійсних намірів позивачки при укладенні правочину 02 травня 2019 року, посвідченого нотаріально, до позовної заяви не додано.
У відзиві відповідач посилався на той факт, що має непрацездатних батьків та здійснює догляд за батьком інвалідом третьої групи, що встановлена безстроково, згідно довідки МСЕК від 10 січня 2024 року, тому є помилковим є висновок суду, що відповідач повинен був надати належні та допустимі докази утримання хворих батьків.
У зв`язку з чим просив рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористалась.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до змісту копії заяви від 02 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2904, ОСОБА_1 , мати малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , даною заявою засвідчила, що батько – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повністю виконав свої аліментні зобов`язання щодо своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Аліменти на утримання дитини отримала від нього у повному обсязі до досягнення дитиною 18 років. Претензій матеріального характеру щодо сплати аліментів до ОСОБА_2 не має. Повністю аліментні зобов`язання припиняються з моменту отримання дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства держави Австралії.
Також, 02 травня 2019 року ОСОБА_2 надана нотаріальна посвідчена заява про надання дозволу ОСОБА_1 на виїзд до держави Австралії разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів наявності факту припинення у позивача права на аліменти на утримання дитини з підстав, визначених СК України, а право дитини на утримання від батьків є беззаперечним, тому, виходячи з інтересів дитини, встановивши, що малолітня дитина сторін проживає з позивачем, а відповідачем розмір аліментів, заявлений до стягнення, не оспорюється та відповідач своє батьківство щодо дитини не спростовує, в силу чого несе обов`язок утримання доньки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої-восьмої статті 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до приписів статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Звернувшись із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначила, що 02 травня 2019 року відповідач, увівши її в оману, в обмін на надання ним згоди для перетину кордону їхній спільній дитині, попросив її написати заяву про те, що вона не має до нього претензій щодо сплати аліментів. Однак, відповідач жодного разу не сплачував аліментів на їх спільну дитину. Стверджує, що вона утримує доньку самостійно. 
Відповідач зазначає, що будь-яких доказів про невідповідність дійсних намірів позивача при написанні нею заяви 02 травня 2019 року, посвідченої нотаріально, до позовної заяви не додано. Також зауважує, що він мешкає разом зі своїми батьками, батько має третю групу інвалідності. 

Колегія суддів звертає увагу, що чинним сімейним законодавством України не передбачено правових підстав відмови одного з батьків, з яким проживає дитина, від отримання аліментів на її утримання.
Сімейний кодекс України передбачає єдину підставу припинення права на аліменти для неповнолітньої дитини – укладення батьками дитини, з дозволу органу опіки та піклування, договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (ст.190 СК України).
Встановлено, між сторонами у цій справі договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно не укладалось.
Доказів на підтвердження припинення права позивача на аліменти для дитини відсутні та відповідачем такі докази також суду не надані.
На переконання колегії суддів, написання позивачем заяви від 02 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2904, відповідно до якої мати дитини - ОСОБА_1 засвідчила, що відповідач повністю виконав свої аліментні зобов`язання щодо своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання дитини отримала від нього у повному обсязі до досягнення дитиною 18 років, та не має претензій матеріального характеру щодо сплати аліментів до ОСОБА_2 , було обумовлено метою саме вирішення питання щодо надання дозволу батьком на перетин дитиною державного кордону. 
Доказів сплати аліментів у повному обсязі до досягнення дитиною 18 років відповідачем суду надано не було.

Враховуючи викладене, виходячи з інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи від 07 липня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.

Також, суд першої інстанції, виходячи з принципу розумності, співмірності, складністю справи та фактично вчиненими послугами адвоката, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Доводи апеляційної скарги суд відхиляє виходячи з вищенаведеного. Дані доводи зводяться до переоцінки доказів і пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існуютьу державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Абрамова Володимира Васильовича -залишити без задоволення. 
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року у цивільній справі №201/8535/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 травня 2026 року.

Судді: