ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Щербаков В.В.

02 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/2052/26 пров. № А/857/20420/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.
суддів: Валюха В.М., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №460/2052/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
05.02.2026р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив суд: 
- визнати протиправною відмову у звільненні з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду. 
- зобов`язати звільнити з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.03.2026р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду. 
При цьому, суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду та прийняти за результатами розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.
У задоволенні решти частини позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.03.2026р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
22.04.2025р. ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 включено до списків особового складу військової частини та призначено на посаду стрільця 1 відділення охорони 4 взводу охорони 4 роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 ., 
На даний час, позивач проходить військову службу на посаді номера обслуги 2 зенітного артилерійського відділення зенітного ракетного - артилерійського взводу роди вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 .
Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2025/014323201 від 30.09.2025р., адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 та проживає за адресою АДРЕСА_2 .
Із витягу рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 70/25/673/В від 04.09.2025р. видно, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю ІІ (другої) групи (інвалідність встановлена безстроково).
Висновком, який дійсний до 15.05.2026р., ЛКК виданого КНП Здолбунівський центр ПМД» Здолбунівської міської ради № 286 від 15.05.2025р. (форма 080-4/о) встановлено, що ОСОБА_2 потребує послуги з догляду на непрофесійній основі.
Актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 28.11.2025р. визначено, що комісією з представників від ІНФОРМАЦІЯ_2 проведено обстеження сімейно-майнового стану ОСОБА_1 та встановлено, що на день перевірки сім`я військовослужбовця складається: з військовослужбовця ОСОБА_1 , матері ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю II групи.
Відповідно до свідоцтва НОМЕР_4 батько військовослужбовця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Позивач ОСОБА_1 є єдиною дитиною. Члени сім`ї другого ступеня споріднення: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. 
З поданих до заяви документів та наданих пояснень видно, що ОСОБА_4 має малолітню дитину ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 має малолітню дитину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Під час перевірки сімейного стану військовослужбовця виявлено, що умови для проживання малолітніх дітей за адресою проживання ОСОБА_2 відсутні.
31.12.2025р. позивач звернувся з рапортом до командування Військової частини НОМЕР_1 в якому він просить звільнити його з військової служби у відставку Збройних Сил України відповідно до п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі того, що матір, ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю II групи внаслідок загального захворювання та потребує постійного стороннього догляду та нагляду, а інші члени сім`ї першого чи другого ступеню споріднення, які можуть здійснювати такий догляд - відсутні.
За результатами розгляду рапорта, т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 надано відповідь на рапорт, якою рапорт залишено без задоволення, оскільки встановлено наявність інших осіб другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 .. 
Як підставу для відмови у задоволенні рапорта зазначено, що під час розгляду рапорту стосовно звільнення з військової служби Вх. №5/18/12492 від 31.12.2025р. позивач додав акт перевірки сімейного стану військовослужбовця від 28.11.2025р. який затверджений ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 в якому зазначено що присутні члени сім`ї другого ступеня споріднення. Тобто, доньки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Однак, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок військову службу" передбачає що військовослужбовець має право на звільнення для догляду за батьками, якщо відсутні перший та другий ступінь споріднення, або якщо вони самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Тому, відсутні підстави для прийняття позитивного рішення військовою частиною НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби під час дії воєнного стану на підставі ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.65 Конституції України видно, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
ст.1 Закону України “Про оборону України” встановлено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.
В подальшому, указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й на даний час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII від 25.03.1992р. (далі – Закон №2232-XII).
Із змісту ч.ч.1,2 ст.1- ч.1, ч.3 ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” видно, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Відповідно до частини другої цієї статті, проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
В пп.г, п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, видно, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
У редакції чинній на момент подання позивачем рапорту, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема: 
-необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (абзац 13).
ч.7 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі – Положення №1153/2008).
п.233 Положення №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Таким чином, законодавець передбачив механізм реалізації відповідного права шляхом подання військовослужбовцем рапорту на звільнення зі служби з відповідних підстав.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.200р. №170 (далі – Інструкція №170).
В пп.26 п.5 Додатку 19 Інструкції №170 визначено перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, подаються документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
-документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
-один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
-один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
-висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді;
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач до рапорту долучив такі документи:
1.нотаріально посвідчені копії щодо родинних зав`язків, стану здоров`я матері.
2.копію висновку ЛКК виданого КНП Здолбунівський центр ПМД» Здолбунівської міської ради № 286 від 15.05.2025р.
3. акт обстеження сімейного стану військовослужбовця від 28.11.2025р.; 
Командир військової частини НОМЕР_1 , рапорт ОСОБА_1 залишив без задоволення, оскільки не підтверджено відсутність у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків) або якщо є документи, що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Обов`язковими умовами для отримання права на звільнення з військової служби за вказаною підставою є:
- наявність одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
- необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою;
- відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорту доказами.
ст.1261 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, встановлено, що членами сім`ї особи, які належать до першого ступеня спорідненості є її батьки, чоловік або дружина, а також діти такої особи, у тому числі усиновлені. 
Згідно ст.1262 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, членами сім`ї особи, які належать до другого ступеня спорідненості є її рідні брати та сестри, баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері, а також її онуки.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Таким чином, законодавством визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, яким є, зокрема, спільне проживання. 
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, наявність у матері позивача – ОСОБА_2 (підтверджено родинні зв`язки), яка є особою з інвалідністю II групи станом на дату подання рапорту (підтверджено довідкою до акта огляду МСЕК) та необхідність здійснювати постійний догляд за нею (наявний висновок ЛКК закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді), відсутність інших членів сім`ї першого ступеня споріднення. Чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 .
В даному випадку спірним є факт наявності/відсутності у матері позивача - ОСОБА_2 інших членів сім`ї другого ступеня споріднення (зокрема, онуків) щодо можливості здійснення постійного догляду за нею.
ст.51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Згідно ч.1 ст.172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
ч.1 ст. 202 Сімейного кодексу України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
В ст.203 Сімейного кодексу України видно, що дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Колегія суддів наголошує, що абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи. При цьому, така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).
Тобто, вказану норму слід тлумачити не лише як їх юридичну чи фізичну відсутність, але й як об`єктивну неможливість виконання такими членами сім`ї, зокрема другого ступеня споріднення обов`язків по здійсненню постійного догляду за особою, з певних об`єктивно існуючих причин.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025р. у справі №380/16966/24 дійшов висновків, що “відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи” означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж “юридичної наявності” інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), така особа відсутня у розумінні приписів абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Стосовно членів сім`ї ОСОБА_2 другого ступеня споріднення, з акту перевірки сімейного стану ОСОБА_1 видно, що у позивача є двоє повнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які відповідно, приходяться внуками ОСОБА_2 .
Однак, згідно витягу з реєстру територіальної громади від 13.10.2025 р.№2025/014970113, адреса місця проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_2 .
Із змісту акту обстеження сімейного стану військовослужбовця від 28.11.2025р. видно, що комісією з представників від ІНФОРМАЦІЯ_2 проведено обстеження сімейно-майнового стану ОСОБА_1 та встановлено, що мати ОСОБА_2 проживає сама, самостійно без сторонньої допомоги не може переміщатись та доглядати за собою. 
Відповідно до свідоцтва НОМЕР_4 батько військовослужбовця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач є єдиною дитиною. 
Члени сім`ї другого ступеня споріднення: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
З поданих до заяви документів та наданих пояснень видно, що ОСОБА_4 має малолітню дитину ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного Фонду України в Рівненські області, як отримувач допомоги при народженні дитини (щомісячна виплата) з 01.07.2025р. - 31.01.2028р. Зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_3 в будинку батьків чоловіка. Можливості забрати бабусю ОСОБА_2 за місцем задекларованого проживання немає. 
ОСОБА_5 має малолітню дитину ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), за даними «Єдиної інформаційної системи соціальної сфери» перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного Фонду України, як отримувач допомоги при народженні дитини з 01.09.2024р. - 30.09.2027р. Зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_4 в будинку разом із батьками чоловіка. За даною адресою зареєстровані та проживають 6 осіб.
Таким чином, відсутня можливість забрати бабусю ОСОБА_2 за місцем задекларованого проживання. Під час перевірки сімейного стану військовослужбовця виявлено, що умови для проживання малолітніх дітей за адресою проживання ОСОБА_2 відсутні.
Тобто, бабуся ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають разом, що на переконання суду, свідчить про відсутність можливості у онуків здійснювати постійний догляд за своєю бабусею ОСОБА_2 , особою з інвалідністю ІІ групи.
Отже, лише юридична наявність члена сім`ї першого та/або другого ступеня споріднення ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні іншого військовослужбовця, оскільки такий член сім`ї не може взяти на себе фактичну опіку і здійснювати необхідний догляд.
Водночас, суд апеляційної інстанції вказує на те, що необхідність здійснювати постійний догляд передбачає саме спільне проживання з особою. Здійснювати такий догляд не може той, хто проживає окремо.
ч.1 ст.266 СК України встановлено, що повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.
Водночас, поняття “обов`язку утримання” та “обов`язку здійснення постійного догляду” не є тотожними. Утримання особи - це надання матеріальної допомоги. Постійний догляд - це форма догляду за особою з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Матеріали справи не містять достатніх доказів щодо наявності членів сім`ї другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд за хворою матір`ю позивача.
Тобто, позивач довів, що крім нього, інших членів сім`ї, які спільно проживають та могли б здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 немає, що не спростував апелянт.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивач надав військовій частині НОМЕР_1 достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 - особою з інвалідністю IІ групи та відсутності інших членів її сім`ї, зокрема другого ступеня споріднення, які б могли здійснювати такий догляд.
При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта, що ОСОБА_1 надав суду додаткові документи, зокрема, що стосуються його дітей (онуків ОСОБА_2 ), які відповідач не розглядав, а лише з Акта перевірки сімейного стану позивача встановив, що в нього є діти.
Доводи апелянта про те, що під час подання рапорту позивач не надав всіх документів, не спростовує висновків суду першої інстанції.
При цьому, відповідно до п.4, п.5 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, який затверджений Наказом Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.08.2024р. № 1214/42559, якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті. Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підставою для звільнення є не лише факт наявності інвалідності особи, а сукупність обставин визначених в абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Зокрема, родинний зв`язок позивача з матір`ю, встановлення їй інвалідності, потребу у постійному догляді та обставин відсутності інших осіб, які відповідно до закону повинні здійснювати такий догляд.
При цьому, визнавши протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту позивача та зобов`язавши повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби, суд першої інстанції обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права. При цьому, суд не підмінив командира військової частини, а лише усунув наслідки протиправної відмови та зобов`язав відповідача повторно здійснити свої повноваження відповідно до закону. Прийняття рішення про звільнення військовослужбовця належить до компетенції уповноваженої посадової особи військової частини, яка при його вирішення повинна надати оцінку всім обставинам та документам що мають значення для прийняття відповідного рішення. Відповідач не забезпечив належної перевірки обставинам справи та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення, а Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №460/2052/26- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. М. Валюх 	
 	 	Р. М. Шавель