П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12805/25 Головуюча суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
29 квітня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Сушка О.О.  Яремчукa К.О. , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за періоди: з 01.09.2023 по 14.09.2023 та з 24.09.2023 по 07.10.2023;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за періоди: з 01.09.2023 по 14.09.2023 та з 24.09.2023 по 07.10.2023.
Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позов відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії за періоди: з 01.09.2023 по 14.09.2023 та з 24.09.2023 по 07.10.2023.

II. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.
Стверджує, що суд неналежно оцінив докази, не врахував особливості проходження ним військової служби та дисциплінарні аспекти, а також неправильно витлумачив постанову КМУ № 168 щодо умов виплати додаткової винагороди.
На думку апелянта, суд не дослідив належним чином документи щодо дисциплінарного стягнення та правових наслідків наказу командира військової частини, безпідставно не врахував закриття провадження за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, а також помилково визнав за позивачем безумовне право на додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн. Також суд першої інстанції порушив вимоги ст. 77 КАС України щодо розподілу обов`язку доказування, поклавши надмірний тягар доведення на відповідача.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

III. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач у спірний період проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , брав участь у заходах із забезпечення оборони України, що підтверджується довідками, витягами з наказів та іншими службовими документами, наявними в матеріалах справи.
Згідно з довідками про грошове забезпечення та відомостями про фактичні нарахування і виплати, позивачу здійснювалося нарахування грошового забезпечення, однак додаткова винагорода у підвищеному розмірі 100 000 грн за періоди з 01.09.2023 по 14.09.2023 та з 24.09.2023 по 07.10.2023 йому не виплачувалась.
Матеріалами справи підтверджено, що відносно позивача було складено протокол №270 про військове адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, на підставі якого командиром військової частини застосовано дисциплінарне стягнення та видано наказ, що став підставою для позбавлення його додаткової винагороди за вказані періоди.
Постанова Мар`їнського районного суду Донецької області від 25.04.2024 у справі про адміністративне правопорушення згодом була скасована постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.07.2024 у справі № 237/5531/23, якою провадження закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Після отримання зазначеного судового рішення позивач звертався до відповідача із заявами від 16.09.2024 та 25.09.2024, а також його представником було направлено адвокатський запит від 21.03.2025 з вимогою нарахувати та виплатити додаткову винагороду за періоди з 01.09.2023 по 14.09.2023 та з 24.09.2023 по 07.10.2023, однак спірні кошти не виплачено.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

IV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює та загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі по тексту - Закон № 2232-XII).
Згідно з пункту 1, 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг врегульовано Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

На підставі статті 1 Закону України від 24.03.1999 №551 «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі по тексту - Статут) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Пунктом 3 Статуту встановлено, що військова дисципліна досягається шляхом, зокрема, виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України, тощо.
Міністерством оборони 30.04.2017 прийнято наказ №233 «Про заходи щодо попередження пияцтва у Збройних Силах України», згідно з пунктом 1 якого наказано Командувачам видів Збройних Сил України, керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, керівникам інших органів військового управління, командувачу Високомобільних десантних військ Збройних Сил України, командувачу Сил спеціальних операцій Збройних Сил України та командувачам оперативних командувань, начальнику Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, начальнику Озброєння Збройних Сил України, начальнику Тилу Збройних Сил України, начальнику Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, начальнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, командирам військових частин, зокрема, приймати рішення щодо накладення дисциплінарних стягнень за неналежне виконання службових обов`язків та позбавлення премії повністю за вживання алкогольних напоїв на території військових частин як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу (роботу) в нетверезому стані, порушення громадського порядку в стані алкогольного сп`яніння.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач не був включений до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. за спірні періоди, оскільки згідно наказу командира військової частини отримав догану за вживання алкогольних напоїв у вересні 2023 року. Внаслідок цього, за вересень 2023 року позивач був позбавлений премії та винагороди. Підставою для прийняття цього наказу слугувало порушення позивачем службової дисципліни, що виразилось у виконанні обов`язків військової служби в нетверезому стані.
У жовтні 2023 року позивачу нараховано та виплачено винагороду в розмірі 4838,71 грн за 5 днів з розрахунку 30 000 грн. 
Позивач у позовній заяві жодним чином не спростовує порушення ним Статуту та не надає жодних доказів того, що вказаний наказ є нечинним чи скасованим.
Зміст оскаржуваного рішення та матеріали справи підтверджують, що судом першої інстанції вжито всіх визначених законом заходів, необхідних для з`ясування обставин справи, зокрема витребувано та досліджено наявні у справі докази, а саме документи щодо проходження служби позивачем, довідки про грошове забезпечення, відомості про фактичні нарахування та виплати, а також матеріали, що стали підставою для прийняття командуванням рішень щодо невключення позивача до наказів про виплату додаткової винагороди.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не керувався доказовою базою справи, є формальними та спростовуються самим змістом рішення, яке містить послідовний аналіз доказів, встановлену хронологію подій та належне мотивування причин, з яких суд дійшов відповідних висновків. Незгода сторони з оцінкою доказів не свідчить про їх недослідження.
Посилання апелянта на порушення частини другої статті 77 КАС України також є безпідставними. Відповідачем надано відомості щодо підстав невиплати спірної винагороди, які пов`язані із застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення та виданням відповідного наказу командира військової частини. 
При цьому, за приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Всупереч зазначеному, позивач не надав доказів скасування або визнання протиправним такого наказу, не заявляв вимог щодо його оскарження та не довів обставин, які б виключали правові наслідки його існування. 
Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту дисциплінарного проступку фактично спрямовані на переоцінку підстав прийняття такого наказу, що виходить за межі предмета цього спору, оскільки питання правомірності дисциплінарного стягнення не було предметом позову та не підлягало вирішенню судом першої інстанції.
Щодо посилань апелянта на закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 172-20 КУпАП, колегія суддів зазначає, що такі доводи ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи різних видів юридичної відповідальності.
Адміністративна та дисциплінарна відповідальність є самостійними видами юридичної відповідальності, що мають різні підстави, мету та порядок застосування. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення саме по собі не спростовує можливості встановлення факту порушення військової дисципліни та не позбавляє уповноважених осіб права на застосування дисциплінарних заходів.
Такий підхід відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої оцінка поведінки особи у дисциплінарному аспекті здійснюється самостійно та не ставиться у залежність від результатів проваджень щодо інших видів відповідальності.
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність у позивача безумовного права на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн, колегія суддів зазначає таке.
Норми постанови Кабінету Міністрів України № 168, а також акти, прийняті на її виконання, передбачають, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) з урахуванням умов проходження служби та дотримання військової дисципліни.
Отже, сама по собі довідка про участь у заходах із забезпечення оборони України підтверджує лише факт виконання відповідних завдань, однак не є безумовною підставою для виплати винагороди у підвищеному розмірі без урахування інших визначених законодавством умов.
Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції встановив усі істотні для правильного вирішення спору обставини, дослідив подані сторонами докази та надав їм належну оцінку відповідно до вимог процесуального закону.
Інші доводи апеляційної скарги є похідними, повторюють викладену правову позицію апелянта та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим — рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять переконливих аргументів щодо незаконності або необґрунтованості оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, передбачені статтею 317 КАС України, відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Яремчук К.О.