Справа № 347/1306/25 
Провадження № 22-ц/4808/672/26
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кулешір Світлани Орестівни на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2025 року в складі судді Крилюк М.І., ухвалене у м. Косів Івано-Франківської області, у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року позивач ТОВ «ФК «Гефест» звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 23 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір № 014/0042/82/88704 на підставі якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 10 900 доларів США строком до 22 червня 2018 року. В подальшому, 25 червня 2008 року з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки № 2592.
Рішенням Косівського районного суду від 12 квітня 2010 року у справі № 2-379/2010 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 134 186,72 грн. заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2013 року у справі № 2-379/2010 рішення Косівського районного суду від 12 квітня 2010 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 скасовано, ухвалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0042/82/88704 від 23 червня 2008 року в розмірі 16 773 доларів США, що еквівалентно 134 186,72 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки № 2592, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Рафффайзен Банк Аваль» 25 червня 2008 року шляхом її продажу з прилюдних торгів.
13 серпня 2020 року ухвалою Косівського районного суду у справі № 347/1399/20 замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест».
Посилаючись на те, що рішення суду залишається невиконаним по сьогоднішній день, ТОВ «ФК Гефест» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК Гефест» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2010 року у розмірі 84 822,83 грн., а також пропорційно стягнути з відповідачів 2 422,40 грн. судового збору та 40 500 грн. витрат на правову допомогу.
Рішенням Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «Гефест» задоволено частково. Постановлено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 84 822,83 грн. – 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2010 року № 2-379/2010, а також стягнуто з відповідачів на користь позивача по 1 211,20 грн. судового збору та по 1 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Чутченка С. О. Рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року змінено, виключено з другого абзацу резолютивної частини рішення суду посилання на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 84 822,83 грн. з ОСОБА_2 . Змінено розподіл судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Гефест» 2 422,40 грн. судового збору сплаченого за подання позову, та 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. Також стягнуто з ТОВ «ФК Гефест» на користь ОСОБА_2 3 633,60 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Кулешір С. О., посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним та юридичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, а також просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги.
Представник скаржника заперечує висновок суду першої інстанції про те, що наявність невиконаного судового рішення від 2010/2013 років автоматично означає безперервне існування активного грошового зобов`язання, до якого в будь-який момент може бути застосована ст. 625 ЦК України, оскільки первісний кредитор ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був обмежений чітким трирічним строком для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, який сплив 06 вересня 2016 року. Після цієї дати кредитор назавжди втратив право на реалізацію своїх вимог через механізми державного примусу.
Адвокат Кулешір С. О. зазначає, що поза увагою суду першої інстанції були залишені висновки Великої Палати Верховного Суду висловлені у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23, які розв`язали виключну правову проблему щодо допустимості застосування ст. 625 ЦК України до боргів із пропущеними строками виконання.
Представник відповідача Бойчука І. М. вказує, що позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати за довільно обраний період з 30 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, в той час як право на примусове виконання основного рішення від 2013 року було безповоротно втрачено кредитором ще 06 вересня 2016 року.
На думку представника скаржника спроба ТОВ «ФК Гефест» перекласти цей власний комерційний ризик невдалої інвестиції на ОСОБА_1 шляхом використання механізмів ст. 625 ЦК України для штучного генерування прибутку є очевидним зловживанням матеріальними правами. Нарахування компенсаційних штрафних санкцій на зобов`язання, яке новий кредитор свідомо придбав уже у стані неможливості примусового виконання, є безпідставним, а задоволення судом першої інстанції таких вимог є грубим порушенням фундаментальних засад розумності та добросовісності у цивільних правовідносинах.
Крім того, представник Бойчука І. М. вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК Гефест», проігнорував інститут позовної давності та невід`ємний принцип акцесорності (додатковості) грошових вимог. При цьому, ним не було враховано висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, згідно яких позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу (тобто таку вимогу, за якою вже безповоротно сплив строк позовної давності або строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання), допускається виключно разом з пред`явленням позову про захист цієї задавненої (основної) вимоги.
Невірним, на думку адвоката Кулешір С. О., є висновок суду першої інстанції про те, що нарахування 3% річних здійснювалось позивачем в межах строку позовної давності у три роки з 30 березня 2017 року та з урахуванням введення карантину та воєнного стану до 23 лютого 2022 року, оскільки продовження строків на час карантину та воєнного стану застосовуються виключно до тих строків, які ще не спливли на момент їх введення. В той же час, вказує, що на момент введення карантину (12 березня 2020 року) строк давності та строк на примусове стягнення за цим боргом сплив раніше на понад три з половиною роки.
Також представник відповідача Бойчука І. М. не погоджується із розподілом судових витрат.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кулешір С. О. не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлено, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Кулешір С. О. подана після закінчення апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою представника відповідачки Конюшак Т. М., за результатами якого Івано-Франківським апеляційним судом було ухвалено постанову від 02 лютого 2026 року. 
Апеляційним судом рішення суду першої інстанції переглядалося в частині задоволення позовних вимог до відповідачки ОСОБА_2 . 
У відповідності до ч. 4 ст. 370 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає вищезазначену скаргу в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи ОСОБА_2 .
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кулешір С. О. необхідно задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині, що стосується ОСОБА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Судом встановлено, що рішенням Косівського районного суду від 12 квітня 2010 року у справі № 2-379/2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 134 186,72 грн. заборгованості за кредитним договором № 014/0042/82/88704 від 23 червня 2008 року (а.с. 12-14).
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області 05 вересня 2013 року рішення Косівського районного суду від 12 квітня року 2010 в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне майно та в частині стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку разом із ОСОБА_1 скасовано та постановлено в цій частині нове рішення. В рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 в розмірі 16 773 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 134 186,72 грн, звернуто стягнення на нерухоме майно згідно Договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ВАТ «Рафффайзен Байк Аваль» та ОСОБА_2 25.06.2008 – площею 0,09 га, кадастровий номер 26:236:879:01:02:002:0104, що знаходиться в с. Тюдів, ур. Підгора Косівського району Івано-Франківської області, належить ОСОБА_2 на праві власності згідно Державного акту на право власності ЯЕ № 857206, виданого 08.04.2008, шляхом її продажу з прилюдних торгів, та за рахунок одержаних від реалізації коштів задовольнити вимоги ВАТ «Рафффайзен Байк Аваль», із визначенням початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності – незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Залишок коштів після продажу земельної ділянки з прилюдних торгів повернути ОСОБА_2 (а.с. 15-17).
Ухвалою Косівського районного суду від 13.08.2020 у справі № 347/1399/20 замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника – ТОВ «Фінансову компанію «Гефест» у виконавчих листах № 2-379/10, виданих Косівськимо районним судом відносно ОСОБА_1 та відносно ОСОБА_2 (а.с. 18-20).
Доказів виконання вищевказаного рішення суду матеріали справи не містять.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, виходячи з норм права та правових висновків Верховного суду, вважав правомірним застосування до спірних відносин положень частини другої статті 625 ЦК України. При цьому судом було враховано, що відповідачами не надано доказів на спростування доводів позовної заяви щодо невиконання рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 у справі №2-379/2010 та рішення Івано-Франківського апеляційного суду в цій справі від 05.09.2013, а грошове зобов`язання, на яке нараховується фінансова санкція 3% річних, виникло на підставі рішення Косівського районного суду від 12.04.2010 у справі № 2-379/2010.Також, виходячи зі змісту заявлених вимог та складності справи, суд вважав, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути 3 000 грн витрат на правничу допомогу із 40 500 грн заявлених, та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Однак, апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі заміни сторони зобов`язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З ухвали Косівського районного суду від 13 серпня 2020 року в справі № 347/1399/20 вбачається, що до ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», від АТ «ОКСІ БАНК» на підставі Договору про відступлення прав вимоги № 30052019 від 30 травня 2019 року перейшли права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у Додатку № 1 до цього Договору.
Відповідно до Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги № 30052019 від 30 травня 2019 року, до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло право вимоги по Кредитному договору № 014/0042/82/88704 укладеному 23 червня 2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .
Також 31 травня 2019 року АТ «ОКСІ Банк» на підставі Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від, реєстровий № 1127, відступило ТОВ «ФК «Гефест» право вимоги за Договором іпотеки зареєстрованим в реєстрі № 2592 укладеним 25 червня 2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .
Між тим, з тексту цієї ухвали також вбачається, що до АТ «ОКСІ БАНК» від АТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, реєстровий № 1126, перейшло право вимоги тільки за Договором іпотеки реєстровий № 2592 від 25 червня 2008 року.
Доказів на підтвердження набуття права грошової вимоги за Кредитним договором № 014/0042/82/88704 від 23 червня 2008 року позивачем суду не надано, що не дає можливості встановити обставин переходу права вимоги до ТОВ «ФК «Гефест», обсяг прав та наявності у нього такого права, тому висновки суду першої інстанції щодо переходу права вимоги кредитора до ОСОБА_1 від первісного кредитора АТ «Райффайзен Банк Аваль» не грунтуються на матеріалах справи.
Отже, ТОВ «ФК «Гефест» не було доведено та підтверджено належними доказами наявність в нього права вимоги до відповідача ОСОБА_1 , а тому підстави для задоволення позову в частині вимог до останнього у суду першої інстанції були відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ТОВ «ФК «Гефест» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат з ОСОБА_1 не може вважатись законним та обґрунтованим і таким, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в частині вирішення позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_1 та в частині стягнення з нього судових витрат з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.
Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ТОВ «ФК «Гефест» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на користь ОСОБА_1 у розмірі 3 633 грн. 60 коп.
Керуючись статтями 367, 378, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кулешір Світлани Орестівни – задовольнити.
Рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 84 822 грн. 83 коп., а також стягнення судового збору в сумі 1 211 грн. 20 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 1 500 грн. – скасувати.
В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 84 822,83 грн. – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 травня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта