ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026  м. Дніпро Справа № 904/2185/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В., 
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
секретаря судового засідання Старини А. С.,
за участю:
відповідача (апелянта) Яцишина О. Й. (в залі суду),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАУРА"
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 (суддя Манько Г. В.) у справі № 904/2185/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОІНД"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАУРА"
про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроінд" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, згідно якого просить:
- визнати недійсним договір про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, укладений між ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) та ТзОВ "Агроінд" (зберігач);
- визнати недійсним акт приймання-передачі від 04.11.2024 до договору про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, укладений між ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) та ТзОВ "Агроінд" (зберігач).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі № 904/2185/25 позов задоволено повністю.
Визнано недійсним договір про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, укладений між ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) та ТзОВ "Агроінд" (зберігач).
Визнано недійсним акт приймання-передачі від 04.11.2024 до договору про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, укладений між ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) та ТзОВ "Агроінд" (зберігач).
Стягнуто з ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) на користь ТзОВ "Агроінд" (зберігач) судовий збір 6056 грн, вартість проведення судової експертизи 25444 грн 80 коп.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спірні правочини (договір відповідального зберігання та акт приймання-передачі) не підписані уповноваженою особою ТОВ "Агроінд". Згідно з висновком судової експертизи, замість власноручного підпису директора на документах використано факсимільне відтворення підпису, при цьому відсутні будь-які докази письмової згоди сторін на використання факсиміле, як того вимагає стаття 207 ЦК України.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги щодо письмової форми правочину не дотримано, оскільки правочин від імені юридичної особи має бути підписаний належним чином уповноваженою особою. Сам факт наявності відбитку печатки не підтверджує укладення договору без належного підпису.
Крім того, суд встановив відсутність доказів наступного схвалення правочину позивачем у розумінні статті 241 ЦК України, зокрема відсутні дії, які б свідчили про прийняття договору до виконання.
Окремо суд зазначив, що відповідачем не доведено набуття права власності на товар, який є предметом зберігання, у спосіб, передбачений законодавством, що також виключає можливість виникнення відповідних зобов`язань за договором зберігання.
З огляду на сукупність наведеного, суд дійшов висновку про відсутність належного укладення спірних правочинів та наявність підстав для визнання їх недійсними.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАУРА" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі №904/2185/25, у якій просить скасувати дане рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апелянт обґрунтовує свої вимоги тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо неукладеності та недійсності спірного договору, не врахувавши належним чином усі подані докази та правові аргументи у їх сукупності.
Насамперед апелянт звертає увагу, що сам позивач фактично заперечує факт укладення договору, стверджуючи про відсутність волевиявлення на його підписання. Водночас, за усталеною правовою позицією Верховного Суду, правочин, який не вчинено (неукладений договір), не може бути визнаний недійсним, а відповідні доводи мають оцінюватися судом у межах спору про право, з можливістю констатації неукладеності договору у мотивувальній частині рішення. Отже, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним.
Крім того, апелянт зазначає, що спірний договір та акт приймання-передачі були підписані уповноваженою особою позивача. Відомості Єдиного державного реєстру підтверджують повноваження директора діяти від імені товариства без обмежень, а такі відомості є достовірними для третіх осіб доти, доки не внесено змін до реєстру. При цьому перебування директора у відпустці не припиняє його повноважень і не позбавляє права укладати правочини. Документи були передані відповідачу вже з підписом та печаткою позивача, що за умов тривалих господарських відносин не викликало обґрунтованих сумнівів.
Окремо апелянт наголошує, що використання факсимільного відтворення підпису саме по собі не є підставою для недійсності правочину, особливо за наявності подальших дій сторін, спрямованих на його виконання. Висновком судової експертизи підтверджено, що підписи нанесені за допомогою факсиміле, а відбитки печатки - справжні та виконані одним і тим самим кліше, що свідчить про використання печатки товариства, а відтак і про участь позивача у відповідних правовідносинах.
Апелянт також посилається на фактичне виконання договору як доказ його укладення. Зокрема, відповідач систематично здійснював оплату за договором, а позивач, у свою чергу, зареєстрував податкову накладну на підставі спірного договору, що підтверджує визнання ним господарської операції. Додатково надано електронне листування бухгалтерів, яке свідчить про наявність договірних відносин між сторонами. Вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про наступне схвалення правочину у розумінні цивільного законодавства, чого суд першої інстанції безпідставно не врахував.
Також апелянт зазначає, що суд безпідставно поставив під сумнів наявність у відповідача права власності на товар, який був предметом зберігання, хоча відповідні докази набуття такого права (договір поставки, видаткові накладні, повернення товару та розірвання попереднього договору) були надані та не спростовані.
Узагальнюючи, апелянт вважає, що сукупність доказів, а саме: наявність факсимільного підпису директора, справжнього відбитка печатки, реєстрація податкової накладної та фактичні дії сторін щодо виконання договору, підтверджує факт укладення спірного договору. Водночас суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доказам, проігнорував ключові доводи відповідача та порушив принцип повного і всебічного дослідження обставин справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОІНД" не скористалось своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надало суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Стефанів Т. В. (доповідач), судді - Кошля А. О., Демчина Т. Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАУРА" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі № 904/2185/25.
Витребувано матеріали справи № 904/2185/25 у Господарського суду Дніпропетровської області.
11.03.2026 справа № 904/2185/25 надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.03.2026 призначено справу № 904/2185/25 до розгляду в судовому засіданні на 15.04.2026 об 11 год. 30 хв.
В судовому засіданні 15.04.2026 колегія суддів оголосила перерву до 07.05.2026 об 11:00 год.
У судовому засіданні 07.05.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Встановлені судом обставини справи.
Між ТОВ «Лаура» та ТОВ «Агроінд» складено договір про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання зерно кукурудзи врожаю 2023 року у кількості 115 270 кг. Передачу продукції оформлено актом приймання-передачі від 04.11.2024.
Водночас ТОВ «Агроінд» заперечило факт укладення зазначеного договору та прийняття зерна на зберігання, про що повідомило листом №14.02.25/01 від 14.02.2025. Позивач зазначив, що жодних договорів відповідального зберігання з ТОВ «Лаура» не укладав, продукцію на зберігання не приймав, а кошти, перераховані відповідачем із призначенням платежу за послуги відповідального зберігання, були повернуті як помилково сплачені.
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Лаура» неодноразово здійснювало платежі на користь ТОВ «Агроінд» із призначенням платежу: «Оплата за надані послуги відповідального зберігання продукції згідно договору №04/11/24 від 04.11.2024», однак ТОВ «Агроінд» повертало зазначені кошти з призначенням: «Повернення помилково перерахованих коштів».
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб керівником ТОВ «Агроінд» є Клюєва Олена Сергіївна, уповноважена діяти від імені товариства без довіреності, а представником товариства є Костюк Аліна Костянтинівна.
Клюєва Олена Сергіївна подала до суду заяву свідка, у якій повідомила, що з 21.11.2022 перебуває у відпустці по догляду за дитиною та фактично не здійснює управління товариством і не підписує документи від імені ТОВ «Агроінд». Також вона зазначила, що спірні договір та акт приймання-передачі не підписувала, зерно кукурудзи від ТОВ «Лаура» на зберігання не приймала, а печатку товариства передала учаснику товариства Костюк Аліні Костянтинівні.
Відповідно до висновку судової технічної експертизи №2324-25 від 08.12.2025 встановлено, що підписи від імені ТОВ «Агроінд» у договорі та акті приймання-передачі виконані не власноручно, а нанесені за допомогою рельєфного кліше-факсиміле. Крім того, встановлено, що відтиски печатки на зазначених документах нанесені одним і тим самим кліше печатки ТОВ «Агроінд».
Матеріали справи не містять письмової згоди сторін на використання факсимільного відтворення підпису.
Спірний договір та акт приймання-передачі містить факсимільне відтворення підпису Клюєвої Олени Сергіївни зі сторони ТОВ «Агроінд» та печатку.
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого ухвалено оскаржуване рішення.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, представника позивача (присутній в судовому засіданні 15.04.2026), дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід скасувати з ухваленням нового судового рішення, з огляду на таке.
Предметом апеляційного перегляду є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі № 904/2185/25, яким позов задоволено повністю, визнано недійсними договір про надання послуг відповідального зберігання № 04/11/24 від 04.11.2024 та акт приймання-передачі до нього, а також вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції обґрунтував своє рішення положеннями статей 203, 215 ЦК України, виходячи з наявності підстав недійсності спірного правочину та акту, вказавши на те, що спірні правочини не відповідають вимогам щодо письмової форми правочину, передбаченим статтям 207, 208, 937 ЦК України, а тому наявні підстави для визнання договору про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024 та акта приймання-передачі недійсними.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Такий захист можливий за умови, що порушені, невизнані або оспорювані права і законні інтереси фізичних та юридичних осіб, держави порушені, а учасники використовують господарське судочинство для такого захисту.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Відповідно до ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання при пожежі, повені, раптовому захворюванні або за інших надзвичайних обставин може підтверджуватися свідченням свідків. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 (провадження № 61-11751св23) зазначено, що:
«якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Судами попередніх інстанцій правильно враховано сталу судову практику Верховного Суду щодо розгляду спорів, які виникли у зв`язку з неукладеністю правочину, та обґрунтовано зазначено про те, що неукладений договір не може бути визнаний недійсним».
У справі, що переглядається Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроінд" просить суд визнати недійсним договір про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, укладений між ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) та ТзОВ "Агроінд" (зберігач); визнати недійсним акт приймання-передачі від 04.11.2024 до договору про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024, укладений між ТзОВ "Лаура" (поклажодавець) та ТзОВ "Агроінд" (зберігач), посилаючись на те, що даний договір ними не укладався.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із наявності підстав для визнання недійсними договору про надання послуг відповідального зберігання №04/11/24 від 04.11.2024 та акта приймання-передачі до нього, посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України та встановлені обставини щодо відсутності належного підписання спірних документів уповноваженою особою позивача.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких правочин, який не вчинено (не укладено), не може бути визнаний недійсним, а тому заявлений позивачем спосіб захисту є неналежним.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до статей 11, 202 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 207, 638 ЦК України договір вважається укладеним за умови досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та належного підписання правочину його сторонами або уповноваженими особами.
Як встановлено судом та підтверджується висновком судової технічної експертизи №2324-25 від 08.12.2025, підписи від імені ТОВ «Агроінд» на спірному договорі та акті приймання-передачі виконані шляхом нанесення факсиміле, а не власноручного підпису уповноваженої особи. При цьому матеріали справи не містять письмової згоди сторін на використання факсимільного відтворення підпису, як цього вимагає стаття 207 ЦК України.
Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наступного схвалення спірного правочину у розумінні статті 241 ЦК України. Сам по собі факт здійснення окремих платежів із подальшим поверненням коштів як помилково перерахованих не свідчить про наявність узгодженого волевиявлення сторін на укладення та виконання договору.
Отже, встановлені у справі обставини свідчать про відсутність належного волевиявлення позивача на укладення спірного договору, а відтак — про його неукладеність, а не недійсність.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що неукладений правочин не може бути визнаний недійсним, а у разі оспорювання самого факту укладення договору відповідні обставини підлягають встановленню судом під час вирішення спору без застосування способу захисту у вигляді визнання правочину недійсним.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу спірних правовідносин, помилково застосував положення статей 203, 215 ЦК України та дійшов безпідставного висновку про наявність підстав для визнання спірного договору та акту приймання-передачі недійсними.
З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі №904/2185/25 — скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення господарського суду зазначеним вимогам не відповідає.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом допущено невірне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке відповідно до ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи наведене та з урахуванням меж розгляду заявленої апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАУРА" підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути скасоване.

Судові витрати.
Відповідно до п. б ч. 4 ст. 282 ГПК України, у зв`язку зі скасуванням судового акту попередньої інстанції і ухваленням нового рішення про задоволення позову, підлягають новому перерозподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ч. 4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 269, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАУРА" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі № 904/2185/25 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2026 у справі № 904/2185/25 - скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОІНД".

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 20.05.2026.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА

Суддя А. О. КОШЛЯ