Справа № 308/15341/23

Закарпатський апеляційний суд

В И Р О К 
І м е н е м У к р а ї н и

28.04.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді ОСОБА_1 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

з участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 
захисника ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 15 вересня 2023 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 15 вересня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Визначено рахувати строк відбування покарання з моменту затримання ОСОБА_6 , тобто, згідно протоколу затримання, з 20.07.2023 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання цим вироком законної сили залишено без змін - у вигляді тримання під вартою.
Речові докази по справі: мобільним телефоном марки «Вravis» чорного кольору, моделі «С242», ІМЕІ: НОМЕР_1 вартістю 45 грн. 00 коп. – повернуто потерпілому ОСОБА_9 .
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь держави 1195 (одну тисячу сто дев`яносто п`ять) грн.00 коп. витрат за проведення товарознавчої експертизи № СЕ-19/107-23/7540-ТВ від 07.08.2023 року.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

В умовах воєнного стану, введеного в Україні на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, який вподальшому неодноразово продовжувався, востаннє Указом Президента України із 18.08.2023 року по 5.08.2023 року, ОСОБА_6 , 20 липня 2023 року близько 15 години 20 хвилин, перебуваючи неподалік буд. №46 по проспекту Свободи в м. Ужгород, побачив потерпілого ОСОБА_9 , який проходив повз. В цей момент у ОСОБА_6 виник раптовий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), потерпілого.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою особистої наживи та збагачення за рахунок відкритого викрадення чужого майна, повалив на землю ОСОБА_9 , відкрив сумку останнього та відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Вravis» чорного кольору, моделі «С242», ІМЕІ: НОМЕР_1 вартістю 45 грн., який належить ОСОБА_9 , після чого з місця події зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріального збитку на вказану суму.

Таким чином, ОСОБА_6 , обґрунтовано обвинувачується у кримінального правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану.

Не погодившись з судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що не оспорює висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності вини. Вирок суду оскаржується у частині призначення покарання ОСОБА_6 . Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, у своєму рішенні необґрунтовано застосував закон, який не підлягав до застосування (ст. 69 КК України), не навівши достатніх та обґрунтованих мотивів для його застосування. Стверджує, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке на підставі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого ОСОБА_10 . Крім того, ОСОБА_11 за місцем проживання характеризується негативно, не працює, на час постановлення вироку заробітків не має, що свідчить про відсутність у останнього міцних соціальних зв?язків. Також, ОСОБА_11 раніше неодноразово судимий, у тому числі за особливо тяжкий злочин, що свідчить про його вперте небажання ставати на шлях виправлення. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винним та призначити покарання у виді 7-ми років позбавлення волі. У ході апеляційного розгляду просить дослідити наступні докази: характеризуючі дані стосовно ОСОБА_6 , зокрема вимогу УІТ ГУНП в Закарпатській області.
Апеляційний розгляд проводиться за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , що з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає розгляду справи. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності потерпілого береться до уваги те, що: ОСОБА_9 належним чином повідомлений про час та місце розгляду кримінального провадження; клопотань чи заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги він не подавав; учасники кримінального провадження проти розгляду апеляційної скарги без участі потерпілого не заперечували; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, пояснення прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала викладені вимоги у апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 України кваліфіковані правильно.

Судове рішення оскаржується у частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини кримінального провадження, думку потерпілого який при призначенні обвинуваченому покарання поклались на розсуд суду, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості, щирому розкаянні у вчиненому, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце реєстрації та проживання, офіційно не працює, раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку), обставини, що обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.

За наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 69 КК України, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. При цьому, у кожному випадку застосування ст. 69 КК України, суд зобов`язаний зазначити про це у мотивувальній та резолютивній частинах вироку (ст. 374 КПК України).

Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 15 вересня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Водночас, дії, передбачені в диспозиції ч. 4 ст. 186 КК України, караються позбавленням волі на строк від 7 до 10 років.

При цьому підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються ст. 69 КК України, згідно з якою суд, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Ця стаття застосовується у виняткових випадках, за наявності двох визначених у ній підстав.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Призначаючи покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України місцевий суд врахував, що обвинувачений на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, матір похилого віку з якою проживає, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки, відношення обвинуваченого до вчиненого, який щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, тобто поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Однак, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, не повною мірою відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого, а тому не може бути визнане необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів.

Місцевий суд не в повній мірі врахував, що реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння і повалив на землю потерпілого ОСОБА_9 , відкрив сумку та відкрито заволодів мобільним телефоном, який належить потерпілому, а також те, що обвинувачений раніше судимий, на шлях виправлення не став, відповідно до характеристики начальника ДУ «Закарпатської УВП (№9)» зарекомендував себе посередньо.

Водночас застосовуючи ст. 69 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано врахував можливість пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та взяв до уваги обставини про те, що викрадене майно повернуте, незначну вартість викраденого майна 45 гривень, а також відсутність у потерпілого претензій до обвинуваченого. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів, а також сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України.

Твердження апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 7 років позбавлення волі, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, з огляду на обставини вчиненого кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а також даних про особу обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_8 – задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 15 вересня 2023 у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - скасувати в частині призначення покарання.

ОСОБА_6 визнати винним за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення. 

Судді: