ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України 

18.06.2026р. Справа № 905/349/26 

Господарський суд Донецької області у складі судді Зельман Ю.С., за участю секретаря судового засідання Лушпай В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи
за позовом  Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компанія “Укренерго” (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, код ЄДРПОУ 00100227)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” (84320, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, буд. 8-Д, код ЄДРПОУ 34657789)

про стягнення 4 455 365,95 грн., з яких: 873 522,34 грн. – 3% річних, 3 581 843,61 грн. – інфляційні нарахування, -

Представники сторін:
від позивача: Тіщенко А.І. (на підставі довіреності № 10/11-29 від 10.11.2025)
від відповідача: не з"явився 

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство “Національна енергетична компанія “Укренерго” звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” про стягнення 4 455 365,95 грн., з яких: 873 522,34 грн. – 3% річних, 3 581 843,61 грн. – інфляційні нарахування.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0212-01024 від 22.04.2019, що підтверджується рішенням Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 по справі №905/831/24, внаслідок чого виникли підстави для додаткового нарахування 3% річних в сумі 873 522,34 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 3 581 843,61 грн.
Ухвалою суду від 27.05.2026 відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 10.06.2026.
Ухвалою суду від 10.06.2026 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 18.06.2026. 
Представник позивача в судове засідання з`явився, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 11.06.2026 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечує проти задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення до 31.12.2026 з огляду на те, що рішенням Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 у справі №905/831/24 виконання рішення було відстрочено до 08.04.2025, тобто відповідач уже отримав додатковий строк для виконання судового рішення, проте після часткової оплати у розмірі 969 659,44 грн залишок основної заборгованості, що використовується як база для подальшого нарахування сум за статтею 625 Цивільного кодексу України, становить 14 211 643,94 грн. Отже, надання такої відстрочки не призвело до належного і повного виконання рішення. Навпаки, саме продовження прострочення після встановлення судом основного боргу і стало підставою для звернення НЕК «Укренерго» з цим позовом. На думку позивача, долучені до відзиву документи, навіть якщо вони підтверджують пошкодження майна, особливий статус підприємства та складність фінансового стану, не містять належного підтвердження реальної можливості виконати рішення після 31.12.2026. Відповідач не надав суду конкретного фінансового плану погашення присуджених сум, не запропонував графіка часткового виконання, не підтвердив наявність погоджених джерел фінансування, не надав гарантій надходження коштів від держави, органу місцевого самоврядування, засновника, ДП «Енергоринок» чи іншої особи саме до 31.12.2026, а також не довів, що після спливу запитуваного строку відстрочення його фінансовий стан буде іншим настільки, щоб забезпечити реальнее виконання рішення суду.
Представник відповідача в жодне судове засідання по справі не з`явився, про дату, час та місце проведення був повідомлений належним чином. 08.06.2026 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він визнав позовні вимоги в повному обсязі, просив відстрочити виконання рішення Господарського суду у справі №905/349/26 до 31.12.2026.
Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, господарський суд встановив
Рішенням Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 по справі №905/831/24, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компанія “Укренерго” до Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” задоволені повністю. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” на користь Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компанія “УКРЕНЕРГО” заборгованість у розмірі 15181303,38 грн, 3% річних у розмірі 75444,73 грн, інфляційних втрат у розмірі 28379,41 грн, судовий збір у розмірі 183421,53 грн, відстрочивши виконання рішення до 08.04.2025.
Рішення Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 по справі №905/831/24 набрало законної сили 18.12.2024.
Зазначеним рішенням Господарського суду встановлено, що 22.04.2019 між Державним підприємством “Національна енергетична компанія “УКРЕНЕРГО” (надалі - Оператор системи передачі, ОСП, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” (надалі Користувач, Відповідач) був укладений Договір про врегулювання небалансів електричної енергії, ідентифікатор договору №0212-01024, згідно з умовами якого ОСП зобов`язується надати послугу з передачі електричної енергії (далі Послуга) відповідно до умов цього Договору, а Користувач зобов`язується здійснювати оплату за Послугу відповідно до умов цього Договору.
Судом було встановлено, що позивачем були виставлені відповідачу в системі управління ринком наступні рахунки-фактури (invoice) за електричну енергію для врегулювання небалансів: №1403202400456 від 14.03.2024, №2603202400209 від 26.03.2024, №0404202400452 від 04.04.2024, №1604202400230 від 16.04.2024, №2504202400445 від 25.04.2024, №0605202400435 від 06.05.2024, всього на загальну суму 15181303,38 грн з ПДВ. 
Період нарахування 3% річних та інфляційних втрат у справі №905/831/24 визначено по 31.05.2024 включно.
Отже рішенням Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 по справі №905/831/24 встановлено, що станом на 31.05.2024 за відповідачем за період березень-квітень 2024 обліковується основний борг за спірним договором у розмірі 15 181 303,38 грн., а також інфляційні витрати та 3% річних за період з 19.03.2024 по 31.05.2024, відповідно у сумі 28 379,41 грн та 75 444,73грн.
Як зазначає позивач у позовній заяві, рішення Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 по справі №905/831/24 залишилось не виконаним, внаслідок чого є підстави для додаткового нарахування 3% річних в сумі 873 522,34 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 3 581 843,61 грн. за період з 01.06.2024 по 21.05.2026. 

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.
Отже, рішення Господарського суду Донецькій області від 08.10.2024 по справі №905/831/24, яке набрало законної сили 18.10.2024, в частині встановлення факту укладання між сторонами договору про врегулювання небалансів електричної енергії, ідентифікатор договору №0212-01024 від 22.04.2019, наявності заборгованості відповідача перед позивачем за зазначеним договором в сумі 15 181 303,38грн., стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних до 31.05.2024 (включно), має преюдиційний характер для цієї справи, з огляду на що означені факти не повинні доводитися знову у відповідності зі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору то зазначене не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17.
Таким чином, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Відтак, у розумінні положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Як зазначалось, у зв`язку з не виконанням відповідачем рішення Господарського суду Донецької області від 08.01.2024 по справі №905/831/24, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано 3% річних в розмірі 873 522,34 грн. за період з 01.06.2024 по 21.05.2026 та інфляційні втрати в сумі 3 581 843,61 грн. за період з червня 2024 по 21.05.2026.
Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за визначені позивачем періоди, господарський суд дійшов висновку, що останні є арифметично та методологічно вірними, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 873 522,34 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунки інфляційних втрат за визначені позивачем періоди, господарський суд дійшов висновку, що останні є арифметично та методологічно невірними. Так, із наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат до 21.05.2026, тобто за неповний місяць (травень 2026), в той час як індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Відтак, згідно здійсненого судом за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" власного розрахунку інфляційних втрат за визначені позивачем періоди сума інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 3 458 382,76 грн. за період з червня 2024 по квітень 2026. 

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення Господарського суду Донецької області до 31.12.2026, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Зокрема, згідно із частиною 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 329 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до положень ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Підставою для відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк, встановлений судом.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Згідно з ст. 129-1 Конституції України та статтями 18, 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення є обов`язковими до виконання усіма органами, громадянами та юридичними особами на всій території України.
Конституційний Суд України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
У пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача.
Відстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача. Відстрочення виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.
При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі Іммобільяре Саффі проти Італії, заява №22774/93, пункт 74).
Відстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 920/199/16.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст.74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Заявляючи про відстрочення виконання рішення відповідач посилається на скрутний фінансовий стан та виключні обставини провадження діяльності підприємства в умовах воєнного стану.
В обґрунтування заяви про відстрочення виконання рішення відповідач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» віднесено до об`єктів критичної інфраструктури, зазначає, що у зв`язку з триваючою збройною агресією Російської Федерації проти України, у відповідача відсутня можливість здійснювати виробництво електричної енергії, завдаються регулярні пошкодження об`єктів критичної інфраструктури, унеможливлюється надійне електропостачання підстанції Краматорської ТЕЦ, що загалом впливає на скрутне матеріальне становище відповідача. Окрім цього, наголошує на значному розмірі збитків відповідача та наявності дебіторської заборгованості, звертає увагу на впроваджений мораторій на підвищення тарифів у сфері теплопостачання, невідшкодування підприємствам з теплопостачання обсягів заборгованості з різниці в тарифах, запровадження на законодавчому рівні мораторію на нарахування пені за несвоєчасні розрахунки населенням за послуги з постачання теплової енергії, заборону стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії щодо споживачів, які набули статусу тимчасово переміщеної особи, збройну агресію Російської Федерації проти України.
Крім того, просить врахувати, що стягнення з відповідача заборгованості в даній справі на сьогодні може привести до ще більшого погіршення його фінансового стану та до неспроможності виконання вкрай важливих функцій товариства.
Заперечуючи проти заяви про відстрочення виконання рішення суду, позивач зазначає, що посилання відповідача на запровадження воєнного стану як на підставу для відстрочення виконання судового рішення є юридично неспроможним, необґрунтованим та таким, що не відповідає як вимогам процесуального закону, так і усталеній судовій практиці. Введення воєнного стану в Україні не є такою обставиною, яка автоматично або безумовно звільняє суб`єкта господарювання від виконання грошових зобов`язань чи надає йому право на відстрочення виконання судового рішення. Воєнний стан є загальнодержавною правовою реальністю, яка однаковою мірою впливає на всіх учасників господарських відносин, включаючи як відповідача, так і позивача. Відтак сам факт його існування не може розглядатися як виключна обставина у розумінні статті 331 ГПК України. Стверджує, що з матеріалів справи прямо вбачається, що відповідач продовжує здійснювати господарську діяльність, не припинив функціонування, не перебуває у процедурі банкрутства та продовжує нести витрати, пов`язані з утриманням персоналу, придбанням матеріалів, виконанням робіт тощо. Це свідчить про наявність фінансового обігу та можливості здійснення платежів, а отже — про відсутність об`єктивної неможливості виконання рішення суду. Просить врахувати, що позивач також здійснює діяльність в умовах воєнного стану, несе значні витрати, пов`язані з утриманням та відновленням об`єктів енергетичної інфраструктури, та, як підтверджується фінансовою звітністю, має від`ємний фінансовий результат. Таким чином, негативні наслідки воєнного стану є взаємними для обох сторін і не можуть використовуватися відповідачем як одностороння підстава для уникнення виконання своїх зобов`язань. Також зазначає, що заява відповідача не містить жодного економічного або фінансового обґрунтування того, яким саме чином і за рахунок чого буде виконано судове рішення після закінчення строку відстрочки. Вказує, що аналіз доводів самого відповідача свідчить про прямо протилежне, а саме — про відсутність передумов для покращення його фінансового стану у майбутньому. А тому за таких умов, надання відстрочення фактично означатиме відкладення виконання судового рішення на невизначений час, відсутність будь-яких гарантій його подальшого виконання, створення ситуації, коли рішення суду може залишитися невиконаним взагалі. Також позивач вказує, що господарська діяльність позивача є об`єктивно збитковою, а його фінансовий стан характеризується дефіцитом ресурсів та необхідністю постійного фінансування витрат, пов`язаних із забезпеченням функціонування об`єднаної енергетичної системи України. Вказані обставини свідчать про відсутність виключності фінансового стану відповідача, а складна економічна ситуація зумовлена загальними макроекономічними та воєнними факторами, не є індивідуальною для відповідача та однаковою мірою впливає і на позивача. Крім того, позивач вказує, що об`єкти енергетичної інфраструктури, у тому числі ті, що перебувають у сфері управління НЕК "Укренерго", зазнають системних, масштабних та регулярних руйнувань внаслідок військової агресії рф. Такі обставини безпосередньо впливають на фінансовий стан НЕК "Укренерго".
Суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається досить тривале існування прострочення оплати боргу (понад рік) за договором про врегулювання небалансів електричної енергії № 0212-01024 від 22.04.2019, який підтверджений рішенням Господарського суду Донецької області від 08.10.2024 у справі № 905/831/24. За вказаним рішенням суд надавав відповідачу відстрочку його виконання строком на 6 місяців. 
Суд враховує, що позивач і відповідач є підприємствами енергетичної інфраструктури. Загальновідомим є факт, що з 2022 року російська федерація систематично здійснює масовані ракетні та дронові атаки на території України, в тому числі по об`єктам енергетичної інфраструктури, за наслідками яких фіксуються руйнування та пошкодження майна обох сторін. Стягувач не перебуває в кращому становищі порівняно з боржником, тобто такі обставини, стосуються обох сторін. Введення воєнного стану на території України та наслідки бойових дій не свідчить про те, що боржник не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти. 
Як вже зазначив суд, кінцевою метою надання відстрочки виконання рішення суду є надання боржнику можливості погасити заборгованість перед кредитором.
Ключовою умовою застосування інституту відстрочення виконання судового рішення є не лише встановлення обставин, які ускладнюють його виконання на даний момент, але й доведеність реальної, обґрунтованої та підтвердженої можливості виконання такого рішення у майбутньому після спливу строку відстрочки.
Правова природа відстрочення виконання судового рішення полягає у тимчасовому перенесенні строку виконання за умови, що таке перенесення сприятиме реальному виконанню рішення. Відстрочення не може застосовуватися як механізм уникнення виконання зобов`язання або безпідставного затягування строків його виконання. В іншому випадку відповідний процесуальний інститут втрачає свою правову мету та перетворюється на інструмент порушення прав кредитора.
Стягувач у будь-якому випадку має отримати у законний спосіб все, присуджене за рішенням суду у дані справі.
За висновком суду, наведені відповідачем в заяві про відстрочення виконання рішення суду обставини свідчать про відсутність передумов для покращення його фінансового стану у майбутньому. При цьому заява не містить будь-якого обґрунтування стосовно того, за рахунок чого буде виконано судове рішення у майбутньому в разі надання судом відстрочки, а також не надано доказів на підтвердження наявності у відповідача реальної можливості після 31.12.2026 виконати рішення суду у даній справі. Звертаючись у даному випадку із запитом відстрочення виконання рішення, відповідачем засоби та план подолання наслідків важкої фінансової ситуації не конкретизовано. Більш того, більша частина викладених у заяві про відстрочення виконання рішення обставин виступала підставою, з урахуванням якої у межах справи №905/831/24 відстрочено виконання рішення до 08.04.2025.
Відповідачем у межах спірних правовідносин заборгованість не сплачено, а здійснено погашення наявної заборгованості лише частково, на суму 969 659,44 грн., що становить менше 7% від суми заборгованості, стягнутої з відповідача на користь позивача на виконання вищезазначеного рішення. Відтак, не вбачається ефективним заходом повторне надання відстрочення виконання рішення.
На думку суду, надання відстрочки виконання даного рішення судом не стимулює процедуру погашення заборгованості, а сприяє боржнику і в подальшому порушувати свої зобов`язання, оскільки надана відстрочка буде істотно порушувати майнові інтереси стягувача, внаслідок надзвичайно тривалого перенесення терміну виконання зобов`язання відповідача у спірних правовідносинах, в тому числі враховуючі стрімкі інфляційні процеси в державі, відстрочення може призвести до порушення прав стягувача на виконання судового рішення. 
Суд зауважує, що військова агресія Російської Федерації проти України та введення в Україні військового стану має загальний характер та впливає на діяльність, без виключення, усіх суб`єктів господарювання. 
За оцінкою суду, у даному випадку посилання відповідача на його місцезнаходження, ускладнення його господарської діяльності у зв`язку з початком бойових дій, не можуть бути підставою для покладення фінансового тягаря на позивача, оскільки позивач знаходиться з відповідачем в рівних економічних умовах (правовий режим воєнного стану) і в одній державі, при цьому, як відповідач, так і позивач також об`єктивно зазнав загальновідомих майнових втрат.
Слід звернути увагу, що неотримання позивачем коштів, які є джерелом його фінансування, у тому числі для здійснення аварійно-відновлювальних робіт енергетичної інфраструктури електромереж та підстанцій, які знищуються внаслідок ракетних обстрілів Російської Федерації, ставить під загрозу функціонування позивача як оператора системи передачі, безпеку енергетичної системи та її існування як таке.
Станом на теперішній час велика кількість об`єктів як громадської, так і енергетичної інфраструктури підверглась обстрілу, серед об`єктів енергетичної інфраструктури більшість належать позивачу і це загальновідомий факт.
У зв`язку із наявними заборгованостями контрагентів перед позивачем, немає можливості вчасно виконувати грошові зобов`язання перед іншими контрагентами, що спричиняє нарахування та стягнення штрафних санкцій з позивача за іншими договорами на ринку електричної енергії.
НЕК "Укренерго" є державним стратегічним підприємством, від якого залежить стале функціонування електроенергетичної галузі та електроенергетичної національної безпеки в цілому. Крім того, в умовах воєнного стану НЕК "Укренерго" несе значні витрати на відновлювальний ремонт пошкоджених електричних мереж, електропідстанцій та інших об`єктів енергетичної інфраструктури в межах всієї України внаслідок щоденних терористичних актів з боку Російської Федерації.
У даному випадку відстрочка виконання рішення суду не стимулює виконання зобов`язань за договором.
Отже, обставини у розглядуваному випадку свідчать, несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання по спірному договору ставить позивача у невигідне становище порівняно з відповідачем, оскільки позивач надав відповідні послуги, а відповідач не здійснив їх оплату своєчасно відповідно до умов договору, що у подальшому позбавило позивача можливості користуватися коштами, і це є порушенням принципу справедливості. Задоволення заяви боржника про відстрочення виконання рішення до 31.12.2026 за наявних обставин не призведе до його виконання по закінченню строку відстрочки, а надання відстрочки в даному випадку призведе лише до затягування строків його виконання та є невиправданим для досягнення мети - виконання судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається боржник у заяві про відстрочення судового рішення, не є тими виключними обставинами (в розумінні статті 331 ГПК України) для надання відстрочення виконання судового рішення, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо судових витрат
Відповідно до ч.2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 статтею 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України “Про судовий збір” у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Разом із тим, за змістом частини 1 ст. 7 Закону України “Про судовий збір” сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовною заявою позивач сплатив судовий збір у розмірі 53 464,39 грн. згідно з платіжною інструкцію № AU.sud-2401 від 25.05.2026.
Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку щодо можливості повернення позивачеві з державного бюджету 50% судового збору, що становить 26 732,20 грн, після надходження відповідного клопотання позивача про повернення судового збору. Решта 50% сплаченого судового збору відповідно до положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 185, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компанія “Укренерго” до Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” про стягнення 4455 365,95 грн., з яких: 873 522,34 грн. – 3% річних, 3 581 843,61 грн. – інфляційні нарахування, задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” (84320, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, буд. 8-Д, код ЄДРПОУ 34657789) на користь Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компанія “Укренерго” (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, код ЄДРПОУ 00100227) 873 522,34 грн. - 3% річних, інфляційні втрати в сумі 3 458 382,76 грн., судовий збір в сумі 25 250,66 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАМАТОРСЬКТЕПЛОЕНЕРГО” про відстрочення виконання рішення Господарського суду Донецької області у справі № 905/349/26 – відмовити. 
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
У судовому засіданні 18.06.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 18.06.2026.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.С. Зельман