ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4616/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Ємельянової О.О. 
при секретарі судового засідання Шаповаловій Д.С.
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Малого колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхбуд", 24600, Вінницька обл., Тульчинський р-н., смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С", 11521, Житомирська обл., Коростенський р-н, село Бехи 	
до 	Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, 61022, м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під`їзд, 1 пов. 35 	
про	скасування та визнання протиправним рішення	
за участю представників сторін:
позивача: Панамаренко Д.М. (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів);
відповідача: Дикань О.М. (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів);
3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Екохім-С": не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

Мале колективне сільськогосподарське підприємство "Шляхбуд" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про
- визнання протиправним та скасувати рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.
Також до стягнення заявлені судові витрати.
Ухвалою суду від 29.12.2025 року позовну заяву Малого колективного сільськогосподарського підприємства «Шляхбуд» (вх. № 4616/25) залишено без руху.
05.01.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 160/26) про усунення недоліків, у якій останній, зокрема зазначає, що даною заявою про усунення недоліків позивач – Мале колективне сільськогосподарське підприємство «Шляхбуд», уточнює свої позовні вимоги та просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу у частині, що стосується МКСП «Шляхбуд».
Ухвалою суду від 12.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 11 лютого 2026 року о 12:00 год. Залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С". Встановлено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, строк на подачу пояснень протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання позовної заяви (із доказами направлення їх учасникам справи, опис вкладення у цінний лист, або використання електронних кабінетів у ЄСІТС). Зобов`язано позивача у триденний строк з дня отримання даної ухвали направити на адресу 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" копію позовної заяви та доданих до неї документів (із описом вкладення у цінний лист або через використання електронного кабінету у ЄСІТС), та надати такі докази до суду. Встановлено відповідачу строк у 15 (п`ятнадцять) календарних днів з моменту отримання цієї ухвали для подання відзиву на позов. Встановлено відповідачу 5 (п`ятиденний) строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень відповідно до вимог статті 167 Господарського процесуального кодексу України, та із доказами направлення їх іншим учасникам справи (з описом вкладення, та із урахуванням вимог Господарського процесуального кодексу України в частині реєстрації та використання електронних кабінетів у ЄСІТС). Встановлено позивачу 5 (п`ятиденний) строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив. Участь учасників справи у підготовчому засіданні визнано обов`язковою.
21.01.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 1724/26).
23.01.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 1972/26).
26.01.2026 року від 3-ї особи через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 2063/26).
28.01.2026 року від 3-х особи через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 2279/26).
29.01.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 2389/26) у якому останній, просить суд, продовжити позивачу строк для подання відповіді на відзив до 02.02.2026 року.
Ухвалою суду від 02.02.2026 року клопотання позивача (вх. № 2389/26 від 29.01.2026 року) про продовження строку для подання відповіді на відзив - задоволено. Продовжено позивачу процесуальний строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву по 02.02.2025 року включно.
03.02.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 2675/26).
11.02.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 3410/26) про відкладення розгляду справи.
06.02.2026 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 3078/26) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
06.02.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 3043/26) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
06.02.2026 року від прокуратури через канцелярію суду надійшла заява про ознайомлення (вх. № 3014/26).
Ухвалою суду від 09.02.2026 року заяву (вх. № 3078/26 від 06.02.2026 року) представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції - задоволено частково.
Ухвалою суду від 09.02.2026 року заяву (вх. № 3043/26 від 06.02.2026 року) представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.
Листом від 09.02.2026 року, судом, повідомлено прокуратуру про відсутність підстави для надання доступу прокурору для ознайомлення із матеріалами справи № 922/4616/25.
11.02.2026 року від прокуратури через канцелярію суду повторно надійшла заява про ознайомлення (вх. № 3476/26).
Листом від 11.02.2026 року, судом, вдруге повідомлено прокуратуру про відсутність підстави для надання доступу прокурору для ознайомлення із матеріалами справи № 922/4616/25.
Ухвалою суду від 11.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом, відповідно до вимог частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, за власної ініціативи продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів.
Ухвалою суду від 11.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом задоволено заяви (вх. № 2063/26 від 26.01.2026 року) та (вх. № 2279/26 від 28.01.2026 року) 3-ї особи про розгляд справи без участі представника.
Ухвалою суду від 11.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача (вх. № 3410/26 від 11.02.026 року) про відкладення розгляду справи, оскільки останній не позбавлений права направити у судове засідання іншого представника. Крім того, судом було прийнято до уваги, що ухвалою суду від 09.02.2026 року було задоволено заяву (вх. № 3043/26 від 06.02.2026 року) представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте останній так і не вийшов на зв`язок. Також, судом звернуто увагу позивача та його представника, що в ухвалі від 09.02.206 року було роз`яснено ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву.
Ухвалою суду від 11.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 25 лютого 2026 року о(б) 13:20 год. Також, судом задоволено усне клопотання відповідача від 11.02.2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з використання власних технічних засобів.
25.02.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 4648/26) про витребування доказів, у якому просить суд, витребувати у Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України належним чином засвідчені копії рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 04.09.2025 року № 70/174-р/к у справі № 2/01-73-23 та документів, які стали підставою для прийняття такого рішення (матеріали справи № 2/01-73-23).
Ухвалою суду від 25.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, суд враховуючи наявність відмови відповідача у наданні позивачу відповідних документів, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача (вх. № 4648/26 від 25.02.2026 року) про витребування доказів.
Ухвалою суду від 25.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом витребувано у відповідача Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України матеріали оскаржуваного рішення (від 04.09.2025 № 70/174-р/к у справі № 2/01-73 23) належним чином засвідчені копії. Встановлено відповідачу строк для надання до суду витребуваних доказів по 27.02.2026 року до 10:00 год.
Ухвалою суду від 25.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 03 березня 2026 року о(б) 11:20 год. Також, судом задоволено усні клопотання позивача та відповідача від 25.02.2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з використання власних технічних засобів.
26.02.2026 року від 3-ї особи через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 4761/26) про розгляд справи без участі представника.
26.02.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 4811/26) на виконання вимог ухвали, а саме матеріали оскаржуваного рішення (від 04.09.2025 № 70/174-р/к у справі № 2/01-73 23) належним чином засвідчені копії.
02.03.2026 року від Харківської обласної прокуратури через канцелярію суду надійшло повідомлення (вх. № 4928/26) про вступ прокурора у розгляд справи, у якому останній, повідомляє суд про вступ прокурора в інтересах держави в особі Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у справу № 922/4616/25 за позовом МКСП «Шляхбуд» до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання протиправним та скасування рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі № 2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.
02.03.2026 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 5027/26) про надання документів у справі.
Оскільки, станом на час розгляду справи 03.03.2026 року у суді виникло неналежне функціонування системи відеоконференцзв`язку, а саме: розрив приєднання до мережі Інтернет під час судового засідання, ухвалою суду від 03.03.2026 року знято з розгляду справу № 922/4616/25 у зв`язку із неналежним функціонуванням системи відеоконференцзв`язку під час розгляду справи. Призначено у справі підготовче засідання на "18" березня 2026 р. о(б) 11:40 год. про повідомлено учасників справи. Доведено до відома учасників справи, що судове засідання у справі призначене на 18.03.2026 року о(б) 12:40 год. відбудеться в режимі відеоконференцзв"язку відповідно до ухвали суду від 25.02.2026 року. Явка учасників справи у підготовче засідання визнано обов`язковою. Повідомлення Харківської обласної прокуратури (вх. № 4928/26 від 02.03.2206 року) про вступ прокурора у розгляд справи буде вирішене у наступному судовому засіданні.
Ухвалою суду від 18.03.2026 року у клопотанні прокуратури (вх. № 4928/26 від 02.03.2026 року) про вступ прокурора у розгляд справи - відмовлено.
Ухвалою суду від 25.02.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом для забезпечення права відповідача та позивача на участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції, у підготовчому засіданні оголошено перерву 18 березня 2026 року о(б) 14:30 год. Також повідомлено позивачу, що судове засідання буде проведене із урахуванням задоволених судом клопотань, щодо участі позивача в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 18 березня 2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, приймаючи до уваги те, що під час підготовчого провадження у даній справі було вчинено усі необхідні процесуальні дії для виконання завдань підготовчого провадження, встановлених частиною 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 08 квітня 2026 року о(б) 12:00 год. Також, судом задоволено усні клопотання позивача та відповідача від 18 березня 2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з використання власних технічних засобів.
08.04.2026 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 8396/26) про відкладення розгляду справи.
Ухвалою суду від 08.04.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача (вх. № 8396/26 від 08.04.2026 року) про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач не позбавлений права направити у судове засідання іншого представника.
Ухвалою суду від 08.04.2026 року, яку занесено до протоколу судового засідання, судом з розгляду справи по суті оголошено перерву до 15 квітня 2026 року о(б) 12:00 год. Також, судом задоволено усні клопотання позивача від 08 квітня 2026 року про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції з використання власних технічних засобів.
Уповноважений представник 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" у призначене судове засідання не заявися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка суду про доставку електронного листа, з якої вбачається, що "Документ в електронному вигляді "Ухвала-повідомлення" від 08.04.2026 по справі № 922/4616/25 (суддя Ємельянова О.О.) було надіслано одержувачу Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" в його Електронний кабінет. Документ доставлено до Електронного кабінету: 08.04.2026 року о(б) 17:53 год.".
Присутній у судовому засіданні з розгляду справи по суті уповноважений представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив суд, позов задовольнити із підстав викладених у позовній заяві та наданих до суду документів.
Присутній у судовому засіданні з розгляду справи по суті уповноважений представник відповідача проти позову заперечував, зазначив що позивачем пропущено строк на оскарження рішення Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 04.09.2025 року, та вказаний строк не підлягає відновленню, у зв`язку із чим, просив суд, відмовити у задоволенні позовних вимог.
Також, судом у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України та за участю присутніх з розгляду справи по суті 15.04.2026 року уповноважених представників позивача і відповідача у судовому засіданні 15.04.2026 року було досліджено надані відповідачем докази, а саме оптичний диск (3-й том, аркуш справи 25), який містить інформацію з обмеженим доступом.
Суд у судовому засіданні 15.04.2026 року перейшов до стадії ухвалення судового рішення, у зав`язку із чим, було оголошено рішення скорочене (вступна та резолютивна) його частини.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.
Як зазначає позивач, 04 вересня 2025 року Адміністративною колегією Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення № 70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі № 2/01-73-23, яким дії ТОВ «Екохім-С» та Малого колективного сільськогосподарського підприємства «Шляхбуд» (далі – позивач) під час участі у процедурі закупівлі були визнані антиконкурентними узгодженими діями, що призвели до спотворення результатів аукціону. 
За твердженнями позивача, зазначений аукціон було проведено Державною службою геології та надр України за лотом «Спеціальний дозвіл на користування надрами – ділянка Джугастра-2» (ідентифікатор аукціону в системі «Prozorro.Продажі»: UA-PS-2020-11-24-000084-1).
На думку останнього, кваліфікація дій ТОВ «Екохім-С» та МКСП «Шляхбуд» здійснена Антимонопольним комітетом України за пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Відповідно до статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», заявник, відповідач або третя особа мають право повністю або частково оскаржити рішення органу Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання такого рішення.
Разом із тим, позивач фактично дізнався про його існування і зміст лише 03 грудня 2025 року – у межах розгляду справи №910/14649/25 за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та МКСП «Шляхбуд» про визнання недійсними результатів аукціону, договору купівлі-продажу та спеціального дозволу на користування надрами, після отримання разом з ухвалою копії відповідної позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Таким чином зазначає, що перебіг строку на судове оскарження рішення Антимонопольного комітету України розпочався саме з 03 грудня 2025 року, тобто з моменту фактичного одержання та ознайомлення Позивача із таким рішенням. У зв`язку з наведеним, даний позов подається у межах строку, встановленого чинним законодавством.
Проте, після ознайомлення зі змістом рішення №70/174-р/к від 04.09.2025 року позивач дійшов висновку, що воно є протиправним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, оскільки висновки Антимонопольного комітету України ґрунтуються не на належних та допустимих доказах, а на припущеннях та формальних ознаках, які не підтверджують наявність антиконкурентних узгоджених дій у розумінні законодавства про захист економічної конкуренції.
Також, позив зазначає, що Антимонопольним комітетом України недоведене наявності антиконкурентних узгоджених дій та неправильне застосування пункту 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції». З огляду на те, що викладення структури змісту рішення Антимонопольного комітету України не регламентоване законодавчими приписами, межі обґрунтованості рішення Антимонопольного комітету України можуть бути різними залежно від характеру порушення, його кваліфікуючих ознак, водночас рішення Антимонопольного комітету України повинно розкривати мотиви його ухвалення, а також містити перелік доказів, з яких виходив орган Антимонопольного комітету України.
Проте, при постановлянні рішення №70/174-р/к від 04.09.2025 року висновки Антимонопольного комітету України спираються не на належні та допустимості доказів, а на припущення, формальні ознаки та не підтверджені фактичні обставини, що робить такі висновки необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства про захист економічної конкуренції та усталеній судовій практиці.
За твердженнями позивача, у рішенні Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 70/174-р/к від 04.09.2025 року Комітет виходить з того, що факт перебування суб`єктів господарювання за однією адресою, сам по собі, підтверджує наявність змови між ними, не наводячи при цьому жодних додаткових обставин, які б свідчили про узгодженість конкурентної поведінки позивача із ТОВ «Екохім-С».
Водночас Антимонопольним комітетом України не було здійснено належного аналізу та дослідження таких істотних обставин, зокрема: чи здійснювалося за відповідною адресою обговорення умов участі у торгах чи використовувалося спільне місцезнаходження для координації дій позивачів, яким чином сам факт спільної адреси вплинув або міг вплинути на формування та узгодженість цінових пропозицій.
Таким чином, як зазначає позивач, висновок Комітету ґрунтується виключно на формальному співпадінні адреси, без встановлення будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між цією обставиною та можливим спотворенням результатів торгів, а факт перебування обох суб`єктів господарювання за однією адресою має об`єктивне майнове та господарське підґрунтя, а саме: власником відповідного нерухомого майна є МКСП «Шляхбуд», яке на законних підставах здійснює діяльність зі здачі приміщень в оренду.
Розміщення ТОВ «Екохім-С», за зазначеною адресою, здійснювалося на підставі цивільно-правових відносин оренди, що є звичайною та правомірною господарською практикою. При цьому чинне законодавство України не покладає на орендодавця обов`язку оцінювати або контролювати можливу конкурентну діяльність орендаря, а також не забороняє надання в оренду приміщень суб`єктам господарювання, які потенційно можуть брати участь у тих самих процедурах закупівель.
Позивач із посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 910/4542/20 зазначив, що сам по собі факт перебування суб`єктів господарювання за однією адресою, не свідчить про наявність порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді спотворення результатів торгів, та із посиланням на постанову Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 917/1357/17 зазначив, що перебування суб`єктів господарювання у фінансових або господарських відносинах між собою не суперечить приписам чинного законодавства України та не є доказом узгодженості їхніх дій у розумінні Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Також, позивач зазначає, що у спірному Рішенні Антимонопольний комітет України дійшов висновку про наявність антиконкурентних узгоджених дій між позивачем та ТОВ «Екохім-С», зокрема, посилаючись на те, що подання цінових пропозицій під час участі у процедурі закупівлі здійснювалося з однієї IP-адреси. Водночас наведена обставина не може розцінюватися як належний та достатній доказ узгодженості дій, оскільки Комітетом не враховано та не досліджено істотні фактичні обставини, які спростовують відповідні висновки. Антимонопольним комітетом України встановлено, що безпосередня участь позивача та ТОВ «Екохім-С» в електронному аукціоні здійснювалася з різних IP-адрес, що свідчить про самостійність дій кожного учасника. Водночас, Комітетом не встановлено факту подання пропозицій з одного й того ж комп`ютера або іншого технічного засобу, а також відсутні докази того, що дії з подання пропозицій здійснювала одна і та сама фізична особа.
На думку позивача, ключовим є те, що подання цінових пропозицій з однієї IP-адреси має об`єктивне технічне пояснення та є прямим наслідком перебування суб`єктів господарювання за однією фактичною адресою, зокрема у межах орендних правовідносин, а не результатом узгодження цінових пропозицій або координації поведінки під час участі у торгах.
Водночас Антимонопольний комітет України не навів жодного доказу, який би підтверджував: вплив IP-адреси на зміст цінових пропозицій; механізм їх формування; факт обміну комерційно чутливою інформацією; координацію дій під час підготовки та подання пропозицій. Таким чином, Комітетом не доведено причинно-наслідкового зв`язку між використанням однієї IP-адреси та спотворенням результатів аукціону.
Також позивач зазначає, що ТОВ «Екохім-С» є орендарем приміщення, власником якого є МКСП «Шляхбуд», використання спільної мережевої інфраструктури є звичайним та господарсько обґрунтованим наслідком орендних правовідносин, а не доказом антиконкурентної змови між останніми. 
За твердженнями позивача, у рішенні № 70/174-р/к від 04.09.2025 року Антимонопольний комітет України, обґрунтовуючи висновок про наявність антиконкурентних узгоджених дій між позивачем та ТОВ «Екохім-С», посилається, зокрема, на те, що документи, подані учасниками процедури закупівлі, мають однакового «виробника» PDF-файлів – ABBYY FineReader 12, а також містять схожі дефекти друку у вигляді плям та крапок. Водночас зазначені обставини не можуть визнаватися належними та допустимими доказами узгодженості дій, оскільки не підтверджують факту координації поведінки під час підготовки та подання пропозицій. Зокрема, використання програмного забезпечення ABBYY FineReader 12 є масовим та загальнодоступним (у тому числі безкоштовним), що зумовлює його широке застосування суб`єктами господарювання для сканування та розпізнавання документів і виключає можливість ототожнення такого використання з узгодженим виготовленням документів.
Що стосується наявності схожих дефектів друку у вигляді плям та крапок, то на думку позивача, такі зовнішні ознаки: не впливають на зміст поданих документів; можуть бути обумовлені технічними особливостями програмного забезпечення, процесу сканування або станом друкарського обладнання.
Тому, зважаючи на використання одного й того ж програмного забезпечення ABBYY FineReader 12, наявність подібних дефектів у сканованих документах може мати суто технічний характер та не свідчить про їх узгоджене формування. Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, Антимонопольним комітетом України не встановлювалося: походження зазначених дефектів; їх унікальність або повторюваність як індивідуальної ознаки конкретного технічного пристрою; будь-який причинно-наслідковий зв`язок між наявністю таких дефектів та узгодженістю дій позивача та ТОВ «Екохім-С».
За висновком позивача, Антимонопольний комітет України не досліджував та не ініціював жодних технічних або експертних досліджень, щодо способу формування тендерної документації, обмежившись формальним посиланням на використання однакового програмного забезпечення для створення PDFфайлів, що є недостатнім для встановлення факту антиконкурентних узгоджених дій. Також, Антимонопольним комітетом України не доведено, а також і не було досліджено, що документи обох учасників створювалися однією і тією ж фізичною особою, що є ключовою та визначальною обставиною для висновку про наявність узгоджених дій, оскільки лише встановлення такого факту могло б свідчити про втрату суб`єктами господарювання самостійності під час підготовки та подання тендерних пропозицій та наявності узгоджених дій між останніми.
Вказане на думку позивача свідчить про те, що зазначені обставини мають оціночний та припущений характер, що є неприпустимим у справах про притягнення суб`єктів господарювання до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, де діє підвищений стандарт доказування, тому, посилання Антимонопольного комітету України на однаковий «виробник» PDF-документів та схожі дефекти друку як на докази антиконкурентних узгоджених дій є необґрунтованими, не відповідають вимогам належності та допустимості доказів і не можуть слугувати підставою для притягнення позивача до відповідальності.
Також, позивач зазначає про те, що висновки Антимонопольного комітету України про наявність антиконкурентних узгоджених дій між позивачем та ТОВ «Екохім-С» спростовуються фактичною поведінкою учасників під час проведення електронного аукціону, яка за своєю хронологією та змістом свідчить про самостійне формування цінових пропозицій та реальну конкурентну боротьбу.
Як вбачається з даних електронної системи «Prozorro.Продажі», кожен з учасників процедури закупівлі: самостійно подав первинну цінову пропозицію, яка відрізнялася за розміром та часом подання; самостійно приймав рішення щодо зміни або незміни ціни у кожному з раундів аукціону; займав окрему та послідовну цінову позицію, що не змінювалася синхронно або дзеркально відносно іншого учасника. Більше того, навіть у межах спірного рішення Антимонопольний комітет України самостійно встановив, що безпосередня участь учасників в електронному аукціоні здійснювалася з різних IP-адрес, що додатково підтверджує самостійність дій кожного з них під час торгів та відсутність технічної можливості здійснення спільних або координованих дій у режимі реального часу.
Таким чином, на думку позивача, за відсутності: одночасних або синхронних дій; однакової логіки зміни (пониження) цінової пропозиції; технічної єдності під час участі в аукціоні; поведінка учасників повністю відповідає нормальній конкурентній моделі, а не моделі узгоджених дій.
Вказане вище, на думку позивача, свідчить про те, що Антимонопольний комітет України, всупереч вимогам статей 6, 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції», не здійснив аналізу поведінки учасників під час проведення аукціону в динаміці, а обмежився формальним переліченням зовнішніх ознак, не надавши оцінки фактичній конкурентній взаємодії між ними. Отже, хронологія проведення електронного аукціону, у поєднанні з установленим самим Антимонопольним комітетом України фактом використання різних IP-адрес під час участі в аукціоні, спростовує твердження про наявність між позивачем та ТОВ «Екохім-С» антиконкурентних узгоджених дій.
Вказані обставини, стали причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.
Стаття 3 зазначеного закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Приписами статті 4 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.
Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом тощо.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.
Згідно частини 1 статті 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.
Частиною 1 статті 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.
Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваним рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу за наслідками розгляду справи № 2/01-73-23:
1. Визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" та Мале колективне сільськогосподарське підприємство "Шляхбуд" вчинили порушенння, передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів аукціону, проведеного Державною службою геології та надр України за лотом «Спеціальний дозвіл на користування надрами – ділянка Джугастра 2».
2. За порушення, вказане у пункті 1 резолютивної частини цього рішення накладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" штраф у розмірі 68 000,00 грн.;
3. За порушення, вказане у пункті 1 резолютивної частини цього рішення накладено на Мале колективне сільськогосподарське підприємство "Шляхбуд" штраф у розмірі 68 000,00 грн.
Вказане рішення мотивоване тим, що доказами, зібраними у справі, доводиться, а дослідженням усієї сукупності факторів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку учасників аукціону, не спростовується висновок адміністративної колегії відділення про те, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" та Малого колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхбуд", які полягали у: місцезнаходженні відповідачів за однією і тієюж адресою, поданні відповідачами цінових пропозицій для участі в аукціоні з однієї і тієї ж ІР – адреси, яку Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" та Мале колективне сільськогосподарське підприємство "Шляхбуд" використовувало в господарській діяльності, взаємозв`язку відповідачів через засновників, кінцевого бенефіціарного власника Товариства з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" та комерційного директора Малого колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхбуд", наявності однакових метаданих у файлах, поданих відповідачами для участі у аукціоні, наявності ідентичного дефекту друку на документах, поданих відповідачами для участі у аукціоні є узгодженою поведінкою, що стосується спотворення результатів аукціону. Така поведінка відповідачів є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів аукціону, заборонених відповідно до пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (пункти 126-127 рішення).
Позивач не погодився із вказаними висновками адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у рішенні №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу,, та звернувся із даним позовом до суду, оскільки вважає, що Рішення підлягає скасуванню та визнанню протиправним.
У наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 1972/26 від 23.01.2026 року) відповідач, зокрема зазначив, що копію витягу з Рішення № 70/174-р/к Відділенням було направлено супровідним листом від 08.09.2025 року № 70-02/5533е на адресу МКСП «ШЛЯХБУД», що була зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі – ЄДР) на дату складання листа: смт Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 24600. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.119) відправлення № 0601189677417 отримано позивачем 12.09.2025 року. Зазначена обставина підтверджується трекінгом відправлень Акціонерного товариства «УКРПОШТА» за посиланням https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html. Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.
Отже, передбачений цією статтею строк є присічним, його перебіг не переривається і не зупиняється, а закінчення цього строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів. Вимоги з приводу незаконності або необґрунтованості рішення заявлені після закінчення зазначеного строку не можуть братись братися до уваги. Аналогічний висновок було викладеною в Постановах Верховного Суду від 27.08.2019 року у справі № 922/3685/18, від 08.07.2019 року у справі № 915/756/18. 
Отже, у відповідності до Закону України «Про захист економічної конкуренції», передбачено, що рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються в двомісячний строк з дня його отримання і даний строк є присічним та відновленню не підлягає. Таким чином, оскільки Витяг з Рішення № 70/174-р/к отриманий позивачем 12.09.2025 року, то присічний строк на його оскарження завершився 12.11.2025 року.
Також, відповідач зазначає, що позовна заява позивача датується 23.12.2025 року і була направлена до відповідача згідно квитанції № 5456352 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС 23.12.2025 року о 17 годині 33 хвилини. У відповідності до картки обліку електронних документів у підсистемі «Електронний Суд» Єдиної судової інформаційно – телекомунікаційної системи України Позовну заяву було доставлено до системи 24.12.2025 року о 12 годині 25 хвилин. Вказане свідчить про те, що позивачем пропущено присічний строк на оскарження Рішення № 70/174-р/к, а всі доводи позовної заяви, щодо оскарження акту індивідуальної дії відповідача не можуть братися Судом до уваги в розрізі імперативності норм законодавства про захист економічної конкуренції.
Суд, дослідивши матеріали справи, та надані сторонами в обгартування своїх вимог та заперечень докази встановив наступне.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.
З аналізу вищевикладеного слідує, що приписами вищевказаної норми передбачено строк оскарження рішення органу Антимонопольного комітету України, який не може бути відновлено.
Як встановлено судом з наявних у матеріалах справи документів, копія рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу була направлена відповідачем на адресу позивача - Малого колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхбуд" (24600, Вінницька обл., Тульчинський р-н., смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34) супровідним листом від 08.09.2025 року (№ 70-2/5533е) (штрих код поштового відправлення 0601189677417).
Відповідно до наявного у матеріалах справи поштового повідомлення (штрих код поштового відправлення 0601189677417) отримана позивачем 12.09.2025 року.
Суд не приймає заперечення позивача викладені у наданій до суду відповіді на відзив (вх. № 2675/26 від 03.02.2026 року) на те, що смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 24600 є лише юридичною адресою МКСП «ШЛЯХБУД», а не фактичним місцезнаходженням, та з наданого суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.119) відправлення № 0601189677417 не можливо встановити зміст документів, які були направлені цим поштовим переказом, а також особу яка його отримала, також посилається на відсутність опису документу з огляду на наступне.
Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрована (юридична) адреса позивача - Малого колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхбуд" (24600, Вінницька обл., Тульчинський р-н., смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34).
Будь-яких інших відомостей щодо юридичної адреси - Малого колективного сільськогосподарського підприємства "Шляхбуд" матеріали справи не містять, а позивачем до суду надано не було.
У зв`язку із чим, самі лише посилання позивача на те, що смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 24600 є лише юридичною адресою МКСП «ШЛЯХБУД», а не фактичним місцезнаходженням щодо неотримання оскаржуваного рішення Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 не приймаються судом.
Крім того, суд досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, також було встановлено, що позивачем зазначено саме адресу смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 24600 у тому числі і з листуванням із відповідачем.
З аналізу вищевикладеного слідує, що направлення копії рішення відповідачем рекомендованим листом з повідомленням про вручення (0601189677417) на юридичну адресу юридичної особи – позивача (зареєстроване місцезнаходження, зазначене в ЄДР - смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34, Тульчинський р-н, Вінницька обл., 24600) вважається належним врученням. 
У зв`язку із чим, суд не приймає доводи позивача про те, що надане відповідачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих код поштового відправлення 0601189677417) не є належним доказом направлення та вручення саме рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, оскільки таким доказом є поштовий опис вкладення.
Суд звертає увагу позивача, що положеннями частини 1 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" не встановлено вимоги щодо надсилання рішень органів Антимонопольного комітету України виключно з описом вкладення. 
З вищевикладеного слідує, що належним доказом такого направлення може бути будь-який документ, виданий поштовою установою, який підтверджує факт прийняття кореспонденції до відправлення та вручення її адресату. 
У даному випадку таким належним доказом є надане відповідачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендований лист №0601189677417). Крім того, суд звертає увагу, що у графі "лист" рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0601189677417 є примітка "Прим.: 5533e", що співпадає з номером супровідного листа від позивача, щодо направлення позивачу оскаржуваного рішення (т.2, а.с. 35-36).
Отже, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендований лист №0601189677417) є належним та допустимим доказом одержання позивачем рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2018 року у справі №922/3513/17.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач, заперечуючи факт отримання рішення, не надав суду відповідної довідки ПАТ "Укрпошта" про ненадходження на його адресу рекомендованого листа № 0601189677417. Також позивачем не надано і оригіналу журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2025 рік, з якого можливо було б встановити який саме документ був отриманий ним 12.09.2025.
За таких обставин доводи позивача про неотримання рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу є недоведеними, та такими що спростовуються наявними у матеріалах справи документами.
Вказане також свідчить про безпідставність тверджень позивача, про те, що останній про оскаржуване рішення Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 фактично дізнався лише 03 грудня 2025 року – у межах розгляду справи №910/14649/25 за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та МКСП “Шляхбуд” про визнання недійсними результатів аукціону, договору купівлі-продажу та спеціального дозволу на користування надрами, після отримання разом з ухвалою копії відповідної позовної заяви та доданих до неї матеріалів. 
У зв`язку із чим, необґрунтованим є твердження позивача, що перебіг строку, на судове оскарження рішення Антимонопольного комітету України, розпочався саме з 03 грудня 2025 року.
Крім того, суд приймає до уваги, що поряд з тим господарським судом не можуть братися до уваги доводи особи, стосовно якої прийнято рішення, з приводу незаконності та/або необґрунтованості цього рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строку, встановленого частиною 1 статті 60 Закону, оскільки дана особа не скористалася своїм правом на оскарження відповідного акта державного органу, а перебіг зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу Антимонопольного комітету України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №916/2335/17.
Суд приймає до уваги, що визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» 77 Господарського процесуального кодексу України .
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
За висновком суду, позивачем не надано до суду жодного доказу у підтвердження не отримання останній за юридичною адресою оспорюваного рішення.
Таким чином, приймаючи до уваги зазначене вище, двомісячний строк з дня одержання позивачем рішення для його оскарження закінчився 12.11.2025 року.
При цьому, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасувати рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу лише 24.12.2025 року, про що свідчить відмітка з системи «Електронний суд» в Комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду».
У даному випадку встановлений Законом України «Про захист економічної конкуренції» строк для оскарження рішення чітко визначений у статті 60, і його перебіг розпочинається саме з моменту одержання особою такого рішення, і внутрішні правила реєстрації поштової кореспонденції не можуть бути підставою для його перенесення чи відтермінування.
Суд приймає до уваги, що у застосуванні згаданого припису частини 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також частини 2 статті 47 цього Закону суд враховує, що за цими приписами, передбачені ними строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України не може бути відновлено.
Таким чином, зазначені строки є присічними. Встановлена Цивільним кодексом України позовна давність до відповідних правовідносин не застосовується, так само як і в оскарженні розпоряджень Антимонопольного комітету України та його органів.
Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.
Верховний Суд у своїй постанові від 13.02.2018 року у справі №922/4646/16 також зазначив, що строки оскарження рішень органів Комітету є присічними та відновленню не підлягають. Пропуск встановленого частиною 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» двомісячного присічного строку є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення органу Комітету.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 13.11.2018 року у справі №922/327/18 зазначив, що строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України є присічними та відновленню не підлягають. Закінчення присічного строку, незалежно від причини його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України та його органів, при цьому на спірні правовідносини не поширюють свою дію приписи статті 257 Цивільного кодексу України та положення про загальну позовну давність.
Отже, суд зазначає, що строк, встановлений статтею 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» є присічним і закінчення такого строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.
Враховуючи, що позивач пропустив двомісячний строк для оскарження рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70/174-р/к від 04.09.2025 року у справі №2/01-73-23 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу, а пропущений строк не може бути відновлено, оскільки він є присічним, відповідно у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, судом не можуть братися до уваги доводи позивача, з приводу незаконності та/або необґрунтованості оскаржуваного рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строків, встановлених частиною 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», закінчення зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу Антимонопольного комітету України.
Враховуючи вищевикладене, матеріалами справи доведено, що позивач звернувся до суду із пропущенням присічного строку на оскарження рішення відповідача, що є безумовною підставою для відмови у позові, без дослідження судом інших обставин справи.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Частиною четвертою статті 11 Господарського процесуального кодексу України також унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "РуїсТоріха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статтею 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018 року, від 24.04.2019 року, від 05.03.2020 року Верховного Суду у справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, які залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір у даній справі залишається за позивачем.
Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 236 - 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -  

УХВАЛИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.
Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:
позивач: Мале колективне сільськогосподарське підприємство "Шляхбуд" (24600, Вінницька обл., Тульчинський р-н., смт. Крижопіль(з), вул. Залізної дивізії, буд. 34, ЄДРПОУ 03579348);
відповідач: Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (,61022, м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 6 під`їзд, 1 пов. 35, ЄДРПОУ 22630473);
3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Екохім-С" (11521, Житомирська обл., Коростенський р-н, село Бехи, ЄДРПОУ 31521501). 
Повне рішення складено "27" квітня 2026 р. 

Суддя		О.О. Ємельянова