Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
704/500/26 
08.06.2026 року м. Тальне 
Тальнівський районний суд Черкаської області в складі:
головуючої-судді: Воронкової І.Г.
секретаря судового засідання: Джуській Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ служби у справах дітей Тальнівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:
07.04.2026 року до Тальнівського районного суду надійшла зазначена позовна заява. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.02.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб (Свідоцтво серія НОМЕР_1 ). Від даного шлюбу сторони мають спільного сина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приблизно з 2020 року відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків: не спілкується з дитиною, не бере участі в її вихованні, не відвідує навчальні заклади, не цікавиться станом здоров`я сина, не контактує з педагогами, не бере участі у батьківських зборах. 14 червня 2025 року ОСОБА_2 особисто нотаріально посвідчив заяву, якою підтвердив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 . Нотаріус Леденьов І.С. Бучанського нотаріального округу Київської області засвідчив справжність підпису та перевірив дієздатність відповідача. Рішенням суду з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина стягнуті аліменти, починаючи з 19.07.2019 і до повноліття дитини. З моменту відкриття виконавчого провадження відповідач систематично ухилявся від сплати аліментів. Характерно, що сплата аліментів відновилась виключно під тиском судового провадження. Позивачка просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 .
В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, надали заяву, в якій просять розгляд справи проводити без їх участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, 22.05.2026 року через систему «Електронний суд» до суду надав заяву про визнання позовних вимог та просить розгляд справи проводити без його участі. Зазначив, що 14.06.2025 року він нотаріально засвідчив заяву про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представник органу опіки та піклування Тальнівської міської ради в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
Розглянувши заяви учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку.
Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Дитина ОСОБА_3 зареєстрована за адресою матері, що підтверджується відповідною довідкою Тальнівської міської ради № 396 від 02.07.2018 року (а.с. 9).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 народився в Черкаській області, Тальнівський район, м. Тальне, його батьками записані: батько – ОСОБА_2 , матір - ОСОБА_1 (а.с. 10).
Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 09.02.2018 року, був розірваний рішенням Тальнівського районногу суду Черкаської області від 16.03.2023 (а.с. 15).
З довідки № 40 від 01.10.2025 року Закладу дошкільної освіти комбінованого типу № 6 “Золотий ключик” вбачається, що з 01.09.2020 по31.05.2023 року ОСОБА_3 відвідував даний заклад, його вихованням мати займалася самостійно, без участі батька дитини (а.с. 13).
З довідки № 322 від 24.09.2025 року, виданої Тальнівським навчально-виховним комплексом “Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 гімназія” Тальнівської міської ради Звенигородського району Черкаської області, вбачається, що ОСОБА_2 , будучи батьком учня 2-Б класу ОСОБА_3 , дійсно не бере участі у вихованні сина: за період навчання до школи не приходив, на батьківських зборах присутнім не був, з учителями не спілкувався (а.с. 14).
Як вбачається з документів, наданих суду позивачкою, рішенням суду з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина були стягнуті аліменти, однак відповідач систематично ухилявся від сплати аліментів та мав борги зі сплати аліментів (а.с. 17-18, 19).
Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 14.04.2025 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої позивачка відмовилась від стягнення пені та штрафних санкцій, а відповідач зобов`язався надалі сплачувати аліменти щомісячно та без затримки (а.с. 20-21).
Як вбачається з ухвали Тальнівського районного суду Черкаської області від 23.12.2025 року, відповідач звертався до суду з позовом про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, даний позов був залишений без розгляду через повторну неявку до суду позивача (а.с. 22).
22.05.2026 року відповідач надав до суду нотаріально засвідчену заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (а.с. 42).
Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання передбачених чинним законодавством батьківських обов`язків із виховання дитини, не забезпечує всім необхідним, не дбає про життя та здоров`я сина, тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (а.с. 56-57).
Отже, зазначені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.
Досліджені судом докази у сукупності, на переконання суду, достатньо свідчать про свідоме ухилення батька від виконання свого обов`язку виховувати дитину, піклуватися про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, тощо. Жодних доказів зворотнього або на спростування доводів позивача, відповідачем суду не надано.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Із змісту ч. 1-3 статті 150 СК України слідує, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини.
Відповідно до ст. 165 СК України, правом на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно роз`яснень у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Отже, суд вважає, що саме поведінка відповідача призвела до тривалого повного відокремлення батька від дитини, зокрема, враховуючи її вік на момент припинення контакту, зумовило не лише значне ослаблення, але й повне припинення зв`язку між ним та дитиною, дитина тривалий час проживає з матір`ю, яка утримує, займається вихованням, а батько свідомо нехтує батьківськими обов`язками, об`єктивних перешкод для участі у вихованні не зазначено, що є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність достатніх доказів на підтвердження факту свідомого ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини відповідачем ОСОБА_2 .
За викладених обставин, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження свідомого нехтування відповідачем своїх обов`язків відносно своєї дитини, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, у зв`язку з чим, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .
Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:
Позовну заяву задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Роз`яснити сторонам у справі, що відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г. Воронкова