19.05.26
Справа № 521/6732/25
Номер провадження № 2/521/509/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Роїк Д.Я,
при секретарі судового засідання Каліній П.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання, 
В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ «УКРСИББАНК» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних у сумі 42 894,97 грн. та інфляційних втрат у сумі 222 933,40 грн. за період прострочення грошового зобов`язання з 02.04.2017 по 23.02.2022.
В якості обґрунтування позовних вимог представник Позивача зазначає, що 21.04.2006 між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0011001120000, за умовами якого Позивач надав, а ОСОБА_1 отримала кредит (грошові кошти) у сумі 40 000,00 дол. США. Відповідачка за умовами кредитного договору зобов`язувалась щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти, але у будь-якому випадку повернути кредит та проценти у повному обсязі не пізніше 21.04.2027. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно договору поруки № 3249 від 21.04.2006.
У зв`язку з тривалим невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2013 у справі № 1512/14094/2012 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 0011001120000 від 21.04.2006 395 313,07 грн., де борг за тілом кредиту 279 051,62 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 100 879,81 грн., пеня за порушення умов договору 15 381,64 грн. Судовим рішення також стягнуто з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі 3219 грн.
Виконання судового рішення здійснювалось у примусовому порядку тривалий час. У повному обсязі судове рішення у справі № 1512/14094/2012 виконане 03.03.2025, проте заборгованість за кредитним договором № 0011001120000 від 21.04.2006 не погашена та станом на 04.04.2025 становить 34 456,99 дол. США. З огляду на що Позивач просить стягнути солідарно з Відповідачів 3% річних у сумі 42 894,97 грн., інфляційні втрати у сумі 222 933,40 грн. за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022.
Ухвалою суду від 28.08.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання, призначене судове засідання на 13.10.2025.
06.10.2025 до суду від представника ОСОБА_1 адвоката Бориченко К.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому Відповідачка заперечувала проти можливості задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на, що Позивачем втрачена можливість компенсувати собі втрати, пов`язані із простроченням виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки практичне застосування приписів ст. 625 ЦК України є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як позовна давність щодо основного зобов`язання (основного боргу) вже сплила, що призводить до втрати права на стягнення компенсації як додаткової вимоги.
Відповідачка також зазначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 03.03.2025 (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли її зобов`язання за судовим рішенням припинилося). Позивач же звернуся до суду з відповідним позовом у квітні 2025 року, заявивши вимогу про стягнення на його користь майже 270 тис. грн. в якості 3% річних та інфляційних втрат, у той час як станом на 2013 рік зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором становило 395 тис. грн. Тобто сума стягнення становить майже 70% суми самого грошового зобов`язання, що, на думку ОСОБА_1 , з огляду на заявлення вимог щодо задавненого зобов`язання, їх формулювання після виконання самого зобов`язання та через 16 років після встановлення Банком факту порушення Відповдіачкою-1 умов кредитного договору, є нічим іншим як спробою отримання додаткового збагачення.
У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 10.10.2025, АТ «УкрСиббанк» наполягав на задоволенні своїх вимог.
У судове засідання, призначене на 13.10.2025 сторони не з`явились. 
Позивач просив справу розглянути за його відсутності.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Бориченко К.В. просила відкласти розгляд справи на іншу дату з метою забезпечення можливості підготовки та подання до суду заперечень на відповідь на відзив Банку, які отримані стороною Відповідачки 10.10.2025. 
Відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, проте до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.
15.10.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких ОСОБА_1 наголошувала, що вимоги Банку у справі № 521/6732/25 є безпідставними і у їх задоволенні має бути відмовлено у повному обсязі.
У судове засідання, призначене на 12.11.2025 сторони не з`явились.
Позивач просив справу розглянути за його відсутності.
Відповідачі просили відкласти розгляд справи на іншу дату через сімейні обставини, що склалися у ОСОБА_2 .
У судове засідання, призначене на 19.02.2026 сторони не з`явились.
Позивач просив справу розглянути за його відсутності.
Представник Відповідачки просила розгляд справи відкласти на іншу дату з огляду на її зайнятість в іншому судовому провадженні.
Відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, проте до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.
У судове засідання, призначене на 24.03.2026, сторони не з`явились.
Позивач просив справу розглянути за його відсутності.
Представник Відповідачки просила справу розглянути за її відсутності. Проти закриття підготовчого провадження не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, проте до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Ухвалою суду від 24.03.2026 закрито підготовче провадження у справі за Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання, призначено справу до судового розгляду по суті на 28.04.2026 року о 10 годині 15 хвилин. 
У відкрите судове засідання 19.05.2026 року представник Позивача не з`явилась, матеріали справи містять заяву в якій остання позовні вимоги підтримала, просили позов задовольнити в повному обсязі, розгляд справи провести за відсутності Позивача.
Відповідачка та її представник у відкрите судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце судового засідання належним чином, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні відносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що 21.04.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та відповідачкою ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0011001120000, за умовами якого Позивач надав Відповідачці кредит у розмірі 40 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 21.04.2027. Зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені договором поруки № 3249 від 21.04.2006, поручителем за яким був ОСОБА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2013 у справі № 1512/14094/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором 0011001120000 від 21.04.2006 395 313,07 грн., де борг за тілом кредиту 279 051,62 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 100 879,81 грн., пеня за порушення умов договору 15 381,64 грн.
Для забезпечення виконання вказаного судового рішення у провадженні Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 45862225 від 18.12.2014 щодо примусового виконання виконавчого листа № 1512/14094/2012, виданого 28.03.2013 Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» коштів у розмірі 395313,07 грн., яке закінчене у зв`язку з фактичним виконанням Боржником судового рішення.
Фактичне виконання судового рішення у справі № 1512/14094/2012 відбулося 03.03.2025, що не заперечується сторонами у справі.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Падати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, у якій йдеться, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.
Рішення суду про стягнення заборгованості не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.
Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України).
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Як встановлено у справі, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2013 у справі № 1512/14094/2012 виконане ОСОБА_1 03.03.2025.
Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.
У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Фактичні обставини цієї справи, за яких рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2013 у справі № 1512/14094/2012 виконане ОСОБА_1 03.03.2025, проте не забезпечило фактичне виконання останньою зобов`язань за кредитним договором № 0011001120000 від 21.04.2006, свідчать, що основна вимога щодо виконання кредитного договору не заявляється АТ «УкрСиббанк» та не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку з огляду на пропуск позовної давності щодо суми перерахованої заборгованості та наявність вже виконаного судового рішення про стягнення боргу за договором кредиту, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.
Отже, факт виконання ОСОБА_1 рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2013 у справі № 1512/14094/2012 в сукупності з неможливістю повторного звернення Позивача до суду з вимогою про стягнення боргу за договором кредиту унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
У зв`язку із цим вимоги про стягнення з Відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, яка виконала судове рішення у повному обсязі. 
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, є припиненим у матеріально-правовому сенсі, а тому відповідні вимоги позбавлені примусового захисту.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
Таким чином, встановивши відсутність обов`язку Відповідачів перед Позивачем у грошовому зобов`язанні за договором позики від 21.04.2006 року у зв`язку зі виконанням судового рішення про стягнення боргу за договором кредиту, відсутністю у Позивача можливості повторно звернутися до суду з аналогічним позовом як з огляду на відповідну процесуальну заборону, так і через строки позовної давності, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з Відповідачів на користь Позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.
Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю.
У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 509, 514, 516, 525, 526, 530, 536, 599, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1057 ЦК України, - 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Суддя:      Д.Я. Роїк