Справа № 420/40857/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Гур`євої К.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Головного управління Національної гвардії України (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9а; код ЄДРПОУ 08803498) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Головного управління Національної гвардії України (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9а; код ЄДРПОУ 08803498) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою суду від 15.12.2025 року позовну заяву було залишено без руху з підстав необхідності надання до суду уточненої позовної заяви із конкретизуванням позовних вимог та чітким та конкретним зазначенням змісту позовних вимог з урахуванням положень ч.1 ст.5 КАС України.
24.12.2025 року (вх. №ЕС/135942/25) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив наступні позовні вимоги:
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 НГУ, яка полягала у тому, що командування частини: 
1.1. не розглянуло по суті мої письмові звернення щодо представлення мене – ОСОБА_1 – до нагородження Орденом «За мужність» III ступеня та, за результатами службового розгляду, іншими можливими державними, відомчими, урядовими та парламентськими нагородами; 
1.2. не надало правової оцінки факту мого бойового поранення 28.06.2023 року, встановленої інвалідності внаслідок війни II групи та наявних бойових заслуг, всупереч вимогам Порядку № 138/2003 та статутних обов`язків командира; 
1.3. не оформило та не направило до Південного ОТУ НГУ і ГУ НГУ належні нагородні матеріали (наградний лист/подання, службову характеристику, витяги з наказів, копії актів Н-1/Н-5, висновків ВЛК/МСЕК та інші документи), обмежившись листами-відповідями; 
1.4. склало та використало службові листи, у яких щодо мене наведено недостовірні, непідтверджені та дискримінаційні оціночні твердження («панічні настрої», «ненадійний», «ризик для підрозділу» тощо), що не ґрунтуються на матеріалах особової справи та спростовуються офіційними характеристиками. 
2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ), яка проявилася у: 
2.1. неприйнятті будь-якого оформленого рішення за суттю моїх звернень щодо нагородження (ні рішення про подання, ні мотивованої відмови); 
2.2. непроведенні перевірки інформації, отриманої від ВЧ НОМЕР_2 НГУ, у тому числі невитребуванні моєї особової справи, службових характеристик, актів Н-1/Н-5, висновків ВЛК/МСЕК, нагородних матеріалів; 
2.3. невитребуванні обов`язкових документів для належного розгляду питання нагородження та відсутності власної службової оцінки матеріалів; 
2.4. формальному підтвердженні недостовірних та дискримінаційних відомостей, наведених ВЧ НОМЕР_2 НГУ, без їхньої перевірки. 
3. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління НГУ, яка, зокрема, встановлена офіційно у листі № 27/10/2/1-М-9754-ЕП від 24.11.2025 року, а саме: 
3.1. невитребуванні у ВЧ НОМЕР_2 НГУ та ІНФОРМАЦІЯ_2 нагородних матеріалів і документів, необхідних для вирішення питання про моє нагородження; 
3.2. непроведенні службової оцінки моїх бойових заслуг, факту поранення, інвалідності та відсутності дисциплінарних стягнень; 
3.3. відсутності будь-яких внутрішніх документів щодо мене через неналежне виконання повноважень з організації нагородної роботи; 
3.4. наданні відповідей формального характеру без належної правової та фактичної оцінки поданих мною матеріалів, у тому числі використанні аргументу про відсутність відомчої відзнаки «За поранення» як підстави для відмови в розгляді мого клопотання. 
4. Визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_2 НГУ, Південного ОТУ НГУ та ГУ НГУ, які полягали у включенні до офіційних відповідей та службових документів щодо мене формулювань на кшталт «ненадійність», «панічні настрої», «ризик для підрозділу» та інших подібних висловів як таких, що: 
4.1. не підтверджені жодними службовими розслідуваннями, дисциплінарними провадженнями чи іншими належними доказами; 
4.2. суперечать службовим характеристикам та офіційним довідкам про відсутність дисциплінарних стягнень; 
4.3. мають ознаки дискримінаційних за станом здоров`я та інвалідністю (ПТСР, інвалідність II групи). 
5. Зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 НГУ, Південне ОТУ НГУ та ГУ НГУ: 
5.1. провести повторний, повний та об`єктивний розгляд моїх письмових звернень щодо представлення мене до нагородження Орденом «За мужність» III ступеня та, за результатами розгляду, іншими державними, відомчими, урядовими та парламентськими нагородами відповідно до Закону України «Про державні нагороди України», Порядку № 138/2003 та внутрішніх актів МВС/НГУ; 
5.2. за результатами такого розгляду прийняти оформлене письмове рішення (про подання до нагородження або мотивовану відмову) і надати його мені; 
5.3. привести зміст офіційних відповідей та внутрішніх службових документів, які містять щодо мене формулювання «панічні настрої», «ненадійний», «ризик для підрозділу» та подібні, у відповідність до фактичних обставин, шляхом складення службового спростування і долучення його до моєї особової справи замість недостовірних відомостей; 
5.4. надати мені належним чином завірені копії документів з моєї особової справи у ВЧ НОМЕР_2 НГУ за період служби, які містять будь-які відомості, оцінки або характеристики щодо проходження мною служби, у тому числі копії документів, на які відповідачі посилались у своїх листах № 10/29/10/1/4-5675-2025, № 10/29/10/1/4- 6960-2025, № 10/29/10/2-М-365-ЕП, № 27/10/1/4-М-5431, № 27/10/1/4-М-5432, № 27/10/1/1-М-7481, № 27/10/1/4-М-7510-ЕП, № 27/10/1/4-М-9147, № 27/10/2/1-М-9754-ЕП. 
6. Визнати, що дії та бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 НГУ, Південного ОТУ НГУ та ГУ НГУ щодо мене – пораненого ветерана війни, особи з інвалідністю внаслідок війни II групи – є проявом дискримінаційного ставлення за ознакою стану здоров`я та інвалідності, всупереч ст. 24 Конституції України, ст. 14 Європейської конвенції з прав людини та положенням Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю. 
7. Стягнути на мою користь моральну (немайнову) шкоду в розмірі 300 000 (триста тисяч) грн за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 НГУ, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Головного управління НГУ, у тому числі солідарно – у разі якщо суд дійде висновку про неподільний характер завданої шкоди. 
Вказаним позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 26 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).
В обґрунтування позову та у відповіді на відзив, а також у численних поясненнях зазначено, що позивач є ветераном військової служби НГУ, учасником бойових дій, пораненим ветераном війни та особою з інвалідністю внаслідок війни II групи. З метою розгляду питання про отримання державної нагороди «За мужність» ІІІ ступеня та інших нагород позивач з 2024 року регулярно звертається до відповідачів, однак отримує формальні відмови без фактичного розгляду питання про присудження нагороди. Більше того, стосовно позивача, на його переконання, використано дискримінаційні формулювання та неправдиві відомості щодо проходження служби та отриманих поранень.
Позивач наголосив, що предметом цього спору є не примушення до конкретної однієї нагороди, а визнання протиправною бездіяльності та дій відповідачів, які безпідставно відмовились розглядати його клопотання про нагородження в межах передбаченої законом процедури і при цьому використали щодо нього дискримінаційні формулювання. 
Представник відповідача Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України заперечив проти позову, наголосивши, що стосовно позивача за участі Військової частини НОМЕР_2 було застосовано низку заохочень, що означає відсутність факту бездіяльності. При цьому, заохочення носять не обов`язковий характер, а рішення про їх застосування чи ініціювання застосування здійснюється командиром військової частини з урахуванням низки факторів та обставин.
В частині позовних вимог щодо викладення недостовірної інформації представник вказав, що 28.01.2026 Київським районним судом міста Одеса було відкрито цивільне провадження по справі № 947/281/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною та спростування інформації, тобто це питання є предметом спору в іншій справі.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ) в контексті вимог, звернутих до нього, заперечив проти позовних вимог та вказав, що Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.01.2023 № 2 о/с було переведено для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 « ІНФОРМАЦІЯ_5 ») Національної гвардії України, з огляду на що питання застосування заохочень перебуває у віданні Військової частини НОМЕР_2 .
Представник відповідача Головного управління Національної гвардії України у відзиві наголосив на тому, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 
Національної гвардії України, відповідно у зазначеній військовій частині у Позивача були безпосередні та прямі командири (начальники). Саме командир зобов`язаний заохочувати військовослужбовців, саме командири військових частин мають право висувати військовослужбовців для відзначення державними нагородами. Жодним нормативно – правовим чи нормативним документом не передбачено, що за зверненням громадян орган державної влади, яким є Головне управління НГУ повинно витребовувати матеріали щодо нагородження від інших підрозділів Національної гвардії України (якщо ними такі документи навіть не подавались), здійснювати службову оцінку діяльності військової служби Позивача, здійснювати службову перевірку факту поранення, інвалідності та заслуг.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1. ч.1).
За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність даної позовної заяви Одеському окружному адміністративному суду.
Згідно наявних матеріалів справи судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 є ветераном військової служби НГУ, учасником бойових дій, особою з інвалідністю внаслідок війни II групи.
12.05.2022 року згідно Наказу №123 командира ВЧ НОМЕР_6 позивача призвано на військову службу під час мобілізації.
Згідно Наказу №21 від 20.01.2023 року позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_6 .
Згідно Наказу №22 від 21.01.2023 року позивача зараховано в списки особового складу ВЧ НОМЕР_2 .
Згідно довідки №8932 від 05.11.2024 року та довідки №7627 від 28.08.2025 року позивач приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення а інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Згідно Наказу №313 від 21.10.2024 року позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 .
За період проходження служби у в/ч НОМЕР_2 , 28.06.2023 року позивач отримав тяжке бойове поранення під час виконання бойового завдання на Оріхівському напрямку Запорізької області. Факт поранення та його зв`язок із захистом України підтверджується актами №392/23 Н-1 та Н-5, довідкою №3/29/13-35 від 26.08.2023 року про обставини поранення, первинним медичним документом (форма 100). 
За результатом неодноразових звернень з питання виставлення на державну нагороду позивача було надано відповіді, а саме: 
відповідачем Військовою частиною НОМЕР_7 надано такі листи:
№ 10/29/10/1/4-5675-2025 від 18.09.2025 вказано, що об`єктивних підстав для нагородження немає, окремо вказано, що позивача нагороджено відзнакою президента України «За оборону України»
№ 10/29/10/1/4-6960-2025 від 14.10.2025 – зазначено, що за результатом перевірки відомостей про проходження позивачем військової служби не було виявлено якостей, які б претендували на нагородження військовослужбовця. Додатково вказано, що система нагородження у Національній гвардії не є інструментом примусу, компенсації чи заохочення до виконання обов`язків.
відповідачем Південним ОТУ НГУ надано такі листи:
лист № 3/10/1/4-М-191 від 11.07.2025 вказано, що за результатом дослідження службової діяльності позивача управління вважає недоцільним представлення до нагородження заявленою нагородою.
відповідачем головним управлінням НГУ надано такі листи:
№ 27/10/1/4-М-5431 від 14.07.2025 вказано, що Порядком №138/2003 встановлено коло суб`єктів, які можуть висувати кандидатів на нагородження, зокрема це має бути відповідна Військова частина, де позивач проходив військову службу.
№ 27/10/1/1-М-7481 від 19.09.2025 – вказано, що нагородження військовослужбовців здійснюється в межах військової частини, у якій позивач проходив службу, з огляду на що підстав для нагородження позивача немає.
№ 27/10/1/4-М-7510-ЕП від 23.09.2025 – вказано, що з урахуванням позиції командира ВЧ НОМЕР_2 , викладеної у листі № 10/29/10/1/4-5675-2025 від 18.09.2025, підстав для нагородження позивача на момент складання відповіді немає.
№ 27/10/1/4-М-9147 від 05.11.2025 – вказано, що по суті звернення відповідь надана у попередніх листах. 
Вважаючи відповідну бездіяльність відповідачів протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 5 Закону України від 16 березня 2000 року № 1549-III «Про державні нагороди України» (далі Закон № 1549-III) передбачено, що нагородження державними нагородами провадиться указом Президента України. Нагородженому вручається державна нагорода та документ, що посвідчує нагородження нею.
Особи, нагороджені державними нагородами, користуються пільгами, передбаченими законами України, про що зазначено в ст. 15 указаного Закону.
Також відповідно до ст. 4 Закону № 1549-III Президент України затверджує: статут - для звання Герой України та кожного ордену; положення - для інших державних нагород.
Статути і положення про державні нагороди визначають підстави для нагородження, містять опис державної нагороди, а також встановлюють порядок нагородження, вручення, носіння державних нагород та інші правила. 
Указом Президента України від 19 лютого 2003 року N 138/2003 затверджено Порядок представлення до нагородження та вручення державних нагород України.
Згідно п.1-8 Порядку цей Порядок установлює загальні правила представлення до нагородження та вручення державних нагород України. 
Подання про відзначення державними нагородами вносять Президентові України Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, Офіс Генерального прокурора, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, Комісія державних нагород та геральдики при Президентові України, а також Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим, які вносять спільне подання.
Висунення кандидатур до відзначення державними нагородами здійснюється гласно за місцем роботи осіб, яких представляють до нагородження, у трудових колективах підприємств, установ, організацій незалежно від типу та форми власності. 
Клопотання про відзначення державною нагородою порушується перед відповідним органом чи організацією вищого рівня. 
Клопотання про відзначення державними нагородами, які порушуються органами місцевого самоврядування, подаються через Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідні обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації. 
Клопотання про відзначення державними нагородами, які порушуються центральними органами творчих спілок, товариств, об`єднань громадян, подаються через відповідні центральні органи виконавчої влади або Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації. 
Подання про відзначення державними нагородами: 
керівників міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій вносяться Кабінетом Міністрів України; 
іноземців та осіб без громадянства вносяться Міністерством закордонних справ України. 
Подання про відзначення державними нагородами, що вносяться: 
Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим і Представництвом Президента України в Автономній Республіці Крим (за спільним поданням), обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - мають бути попередньо письмово погоджені з відповідними центральними органами виконавчої влади; 
міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади - мають бути попередньо письмово погоджені з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, відповідними обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. 
Органи, яким надано право вносити подання про відзначення державними нагородами, надсилають на ім`я Президента України подання і нагородний лист установленого зразка, затверджений Комісією державних нагород та геральдики при Президентові України. 
У нагородному листі зазначаються конкретні заслуги особи, що стали підставою для порушення клопотання про відзначення її державною нагородою, та проставляється печатка підприємства, установи, організації за місцем роботи особи. 
Указом Президента України від 21 серпня 1996 року № 720/96 «Про встановлення відзнаки Президента України - ордена "За мужність"» затверджено Статут ордена "За мужність" і описи ордена "За мужність" I, II, III ступеня (далі - Статут ордена «За мужність»).
Пунктами 12 і 13 указаного Статуту передбачено, що вручення ордена "За мужність" провадиться в обстановці урочистості і широкої гласності.
Орден "За мужність" вручає Президент України або за його уповноваженням Голова Верховної Ради України та його заступники, Прем`єр-міністр України, Перший віце-Прем`єр-міністр України, віце-прем`єр-міністри України, Голова Верховного Суду України, Голова Конституційного Суду України, Генеральний прокурор України, Голова Комісії по державних нагородах України при Президентові України, керівник відповідного міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, голова обласної, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації, командувач відповідного військового формування.
Вказане вище свідчить про встановлений законодавством порядок представлення до нагородження та вручення державних нагород України.
Аналізуючи фактичні обставини справи, суд звертає увагу, що обставини, із якими позивач пов`язує звернення до відповідачів із питанням щодо представлення його до нагороди, виникли під час проходження служби позивачем у Військовій частині НОМЕР_2 НГ України.
Згідно Наказу №22 від 21.01.2023 року позивача зараховано в списки особового складу ВЧ НОМЕР_2 .
Згідно довідки №8932 від 05.11.2024 року та довідки №7627 від 28.08.2025 року позивач приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення а інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Згідно Наказу №313 від 21.10.2024 року позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 .
Таким чином, в силу приписів п.3 Порядку висунення кандидатур до відзначення державними нагородами мало б здійснюватись виключно Військовою частиною НОМЕР_2 .
Аналогічні норми відображені у Дисциплінарному статуті Збройних Сил України. 
Статтею 13 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24.03.1998 № 551- XIV (далі – Дисциплінарний статуту Збройних Сил України) визначено, що кожний командир у межах прав, наданих йому цим Статутом, зобов`язаний заохочувати підлеглих військовослужбовців за старанність, розумну ініціативу та сумлінне виконання службових обов`язків. У разі коли командир вважає, що наданих йому прав недостатньо для заохочення військовослужбовців, які відзначилися, він може клопотати про заохочення перед старшим командиром. Заохочення має бути заслуженим. При визначенні виду заохочення враховується характер заслуг військовослужбовця та його ставлення до служби за попередній час. 
Згідно зі статтею 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за мужність і відвагу, проявлені під час виконання військового обов`язку, зразкове управління військами, високі показники в бойовій підготовці, оволодінні військовою технікою та озброєнням, інші заслуги перед Вітчизною, Збройними Силами України начальники від командира полку (командира корабля 1 рангу), командири, які мають рівні з ними права та вищі, командири окремих батальйонів (кораблів 2 рангу), а також командири окремих військових частин, які користуються відповідно до статті 8 цього Статуту дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), мають право висувати підлеглих військовослужбовців для відзначення державними нагородами України. 
З огляду на це, суд вважає, що у ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ) та Головного управління Національної гвардії України були відсутні підстави першочергово висувати позивача до нагородження державною нагородою. 
Суд погоджується із позицією відповідачів в цій частині щодо відсутності у них повноважень відповідно до Порядку щодо визнання кандидатур осіб на нагородження.
При цьому, у якості доводів позову позивач посилається саме на положення Закону № 1549-III та Порядку №138, жодних інших актів, які б визначали повноваження ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ) та Головного управління Національної гвардії України, позивачем не наведено.
З огляду на вказане, у даному аспекті суд вважає доводи позивача необґрунтованими.
Аналогічно цьому, суд критично ставиться до аргументів позивача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 (в/ч НОМЕР_4 ) та Головне управління Національної гвардії України мали б здійснити витребування відповідних документів у Військової частини НОМЕР_2 , оскільки відповідних повноважень ані Законом, ані Порядком не встановлено.
Більше того, суд звертає увагу, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень – це зовнішня форма поведінки та діяння органу або його посадової особи, що полягає в неприйнятті рішення або нездійсненні юридично значущих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб. Ці дії, згідно із законом або іншим нормативним регулюванням, мають входити до компетенції суб`єкта владних повноважень, бути об`єктивно необхідними та реально можливими для реалізації, але фактично не здійсненими. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо лише факту неналежного або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню, не були виконані або були виконані з порушенням строків. Крім того, необхідно з`ясовувати юридичний зміст, значущість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкоду, завдану правам та інтересам заінтересованої особи. Бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, що входять до його повноважень, та за наявності правових підстав для їх вчинення.
Суд звертає увагу, що на запити позивача всіма відповідачами надавались відповіді, зокрема:
відповідачем Військовою частиною НОМЕР_7 надано такі листи:
№ 10/29/10/1/4-5675-2025 від 18.09.2025;
№ 10/29/10/1/4-6960-2025 від 14.10.2025; 
відповідачем Південним ОТУ НГУ надано такі листи:
лист № 3/10/1/4-М-191 від 11.07.2025; 
відповідачем головним управлінням НГУ надано такі листи:
№ 27/10/1/4-М-5431 від 14.07.2025; 
№ 27/10/1/1-М-7481 від 19.09.2025; 
№ 27/10/1/4-М-7510-ЕП від 23.09.2025; 
№ 27/10/1/4-М-9147 від 05.11.2025. 
Тобто, підстав вважати, що відповідачами була допущена саме бездіяльність – немає.
Більше того, позивач сам наголосив у позовній заяві, що предметом цього спору є не примушення до конкретної однієї нагороди, а визнання протиправною бездіяльності та дій відповідачів, які безпідставно відмовились розглядати його клопотання про нагородження в межах передбаченої законом процедури.
З огляду на це, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідач з огляду на фактичне надання відповіді та наявність чи відсутність у певного органу повноважень згідно положень Порядку №138.
В контексті позовних вимог, направлених саме на Військову частині НОМЕР_2 як на орган, який згідно Порядку №138 має визначати відповідних кандидатів на нагородження, слід звернути увагу на таке.
Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. 
Відповідно до преамбули Дисциплінарного статуту, усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту. 
Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу. 
Дія цього Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями. 
Відповідно до пункту 13 Дисциплінарного статуту, заохочення є важливим засобом виховання військовослужбовців і зміцнення військової дисципліни. 
Кожний командир у межах прав, наданих йому цим Статутом, зобов`язаний заохочувати підлеглих військовослужбовців за старанність, розумну ініціативу та сумлінне виконання службових обов`язків. 
У разі коли командир вважає, що наданих йому прав недостатньо для заохочення військовослужбовців, які відзначилися, він може клопотати про заохочення перед старшим командиром. 
Заохочення має бути заслуженим. При визначенні виду заохочення враховується характер заслуг військовослужбовця та його ставлення до служби за попередній час. 
Пунктом 14 Дисциплінарного статуту визначено, що за мужність і відвагу, проявлені під час виконання військового обов`язку, зразкове управління військами, високі показники в бойовій підготовці, оволодінні військовою технікою та озброєнням, інші заслуги перед Вітчизною, Збройними Силами України начальники від командира полку (командира корабля 1 рангу), командири, які мають рівні з ними права та вищі, командири окремих батальйонів (кораблів 2 рангу), а також командири окремих військових частин, які користуються відповідно до статті 8 цього Статуту дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), мають право висувати підлеглих військовослужбовців для відзначення державними нагородами України. 
Відповідно до пункту 25 Дисциплінарного статуту, командири (начальники) у межах прав, передбачених статтями 16-24 цього Статуту, можуть застосовувати заохочення у виді схвалення, оголошення подяки та нагородження грамотою, цінним подарунком, грошовою премією як до окремого військовослужбовця, так і до всього особового складу підрозділу, військової частини. 
З вказаних положень слідує, що вирішення питання про заохочення – державного або відомчого рівня – є питанням дискреційного характеру, а відповідне рішення приймається не з урахуванням чітко визначених критеріїв та норм, а з урахуванням низки обставин, що виникли стосовно конкретного військовослужбовця.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №1840/2970/18 розглядав питання щодо дискреційних повноважень в частині заохочень.
Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку. 
Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.
Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».
Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.
Таким чином, дискреція – це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами – державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Законодавство не визначає наявність обставин, які оголосив позивач, із однозначним фактом проведення нагородження або навіть обрання кандидатури особи на нагородження. Суд в силу діючих приписів законодавства не має можливості перевірити рішення відповідача на відповідність певним критеріям, крім загальних приписів адміністративного судочинства.
Однак, слід повторитись, що позивач сам наголосив у позовній заяві, що предметом цього спору є не примушення до конкретної однієї нагороди, а визнання протиправною бездіяльності та дій відповідачів, які безпідставно відмовились розглядати його клопотання про нагородження в межах передбаченої законом процедури.
Тому, оцінюючи позовні вимоги у контексті заявлених аргументів та отриманих від відповідачів відповідей, суд не вбачає допущення порушень з боку відповідачів.
Стосовно вимог позивача визнати, що дії та бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 НГУ, Південного ОТУ НГУ та ГУ НГУ щодо нього – пораненого ветерана війни, особи з інвалідністю внаслідок війни II групи – є проявом дискримінаційного ставлення за ознакою стану здоров`я та інвалідності, всупереч ст. 24 Конституції України, ст. 14 Європейської конвенції з прав людини та положенням Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю, суд наголошує, що за дослідженням матеріалів справи порушень не встановлено.
Наявна у листах відповідачів характеристика військової служби позивача, при цьому, є описом отриманих від безпосередніх командирів позивача пояснень і не відображають ставлення суб`єкта владних повноважень до позивача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З урахуванням висновків суду щодо відсутності підстав визнавати бездіяльність протиправною відсутні і підстави зобов`язувати відповідачів до вчинення дій як похідної вимоги позивача.
Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд виходить із наступного.
Статтею 3 Конституції України, життя і здоров`я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У зв`язку з цим великого значення набуває вирішення питання відшкодування шкоди, завданої цим благам.
У постанові ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Загальний спосіб захисту цивільних прав: відшкодування моральної (немайнової) шкоди – п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Один із основних способів захисту немайнових прав – право на грошову компенсацію моральної шкоди, завданої втручанням у такі немайнові блага – ст. 280 ЦК України.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Згідно постанови ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
З урахуванням встановлених вище висновків суду щодо відсутності у діях відповідачів ознак протиправності, суд не знаходить юридичних фактів, із якими може пов`язати необхідність стягнення моральної шкоди.
З огляду на це, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а також того, що позивач звільнений від сплати судового збору, стягнення судових витрат з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_4 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Головного управління Національної гвардії України (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9а; код ЄДРПОУ 08803498) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.
Повний текст рішення складено та підписано 14.05.2026 року.

Суддя О.М. Тарасишина

.