ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/421/26
Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атор консалтінг" (61033, Харківська обл., місто Харків, вул.Шевченка, будинок 317, код 41432261)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Восток-Інвест" (08162, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, селище міського типу Чабани, вулиця Юності, будинок 3, офіс 2, код 42009697)
про стягнення 1646454,70 грн,
за участю представників:
від позивача: Спасибо В.В.;
від відповідача: не з`явилися, 
ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Атор консалтінг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Восток-Інвест" про стягнення 1646454,70 грн у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору поставки від 26.10.2023 №26-10/23.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.02.2026, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 09.03.2026.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.03.2026 відкладено розгляд справи на 23.03.2026.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.03.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.04.2026.
Суд встановив, що у визначений судом строк для подання відзиву на позов відповідач своїм процесуальним правом не скористався. Відповідач не подавав жодних письмових клопотань, пов`язаних з розглядом спору, не надав заперечень та доказів на спростування вимог позивача. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не виявляв наміру ознайомлюватися з матеріалами справи, а також не подавав заяв про визнання чи заперечення будь-яких обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не реалізував надане йому законом право на участь у судовому процесі та доступ до правосуддя, що не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами.
У судовому засіданні 07.04.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін.
Судом встановлено, що 26.10.2023 між ТОВ «АТОР КОНСАЛТІНГ» та ТОВ «НВП «ВОСТОК-ІНВЕСТ» було укладено договір №26-10/23, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання здійснювати поставку товару у власність відповідача, а останній, у свою чергу, зобов`язався приймати та оплачувати поставлений товар у порядку та строки, визначені договором.
Як зазначає позивач, умовами договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 317, при цьому ціна товару визначається у відповідних специфікаціях та після здійснення передбаченої договором оплати зміні не підлягає.
Оплата, згідно з умовами Договору, повинна була здійснюватися у два етапи: у вигляді попередньої оплати в розмірі 50 відсотків вартості товару, а решта 50 відсотків — протягом трьох банківських днів з моменту повідомлення про готовність товару до відвантаження.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору 06.11.2023 позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, зокрема диванів різних модифікацій у загальній кількості 50 одиниць, а саме шестимісних, тримісних та двомісних.
Загальна вартість поставленої продукції, за твердженням позивача, склала 1258353,60 грн. При цьому факт поставки товару, як зазначається у позовній заяві, підтверджується належними первинними бухгалтерськими документами, а саме видатковою накладною від 06.11.2023 №72, товарно-транспортною накладною від 06.11.2023, які підписані представниками обох сторін без зауважень.
Позивач наголошує, що відповідач прийняв поставлений товар без будь-яких заперечень щодо його якості, кількості чи комплектності, однак свої зобов`язання щодо оплати не здійснив. У зв`язку з цим, за даними бухгалтерського обліку позивача, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 1258353,60 грн, яка станом на момент звернення до суду залишається непогашеною.
Окрім вимоги про стягнення основного боргу, позивач також посилається на умови договору щодо відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Зокрема, відповідно до пункту 8.3 договору, у разі прострочення оплати товару відповідач зобов`язаний сплатити штраф, розмір якого визначається виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період прострочення, за кожен день такого прострочення до моменту повного виконання зобов`язання.
Позивачем здійснено розрахунок штрафних санкцій за період з 20.01.2025 по 20.01.2026, із застосуванням змін облікової ставки НБУ у відповідні проміжки часу. За результатами такого розрахунку, загальний розмір штрафу, який підлягає стягненню, за твердженням позивача, становить 388101,10 грн.
Також позивач зазначає, що ним вживалися заходи досудового врегулювання спору, однак вони не призвели до погашення заборгованості відповідачем. 
З урахуванням викладеного, позивач обґрунтовує свої вимоги наявністю між сторонами договірних правовідносин, належним виконанням ним своїх зобов`язань з поставки товару, прийняттям такого товару відповідачем без зауважень та неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати, що, на думку позивача, є підставою для стягнення як основної суми заборгованості, так і передбачених договором штрафних санкцій.
Висновки господарського суду.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
За змістом ст.ст. 11, 509, 627 ЦК України та ст. 179 Господарського кодексу України (далі – ГК України; у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.
Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.
Відповідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та доводи позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару на підставі укладеного договору, який є чинним та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за договором, здійснивши поставку товару відповідачу на загальну суму 1258353,60 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема видатковою накладною, товарно-транспортною накладною та податковою накладною, підписаними уповноваженими представниками сторін без зауважень. 
Доказів наявності претензій щодо якості, кількості або комплектності поставленого товару матеріали справи не містять.
Водночас відповідач, всупереч умовам договору та вимогам чинного законодавства, свого обов`язку щодо оплати поставленого товару у встановлений строк не виконав, доказів погашення заборгованості суду не надав, що свідчить про порушення ним грошового зобов`язання.
З огляду на викладене, враховуючи приписи статей 525, 526, 530, 629 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, а договір є обов`язковим для виконання сторонами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 1258353,60 грн є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву, передбаченим ГПК України, не скористався, письмових заперечень проти позову до суду не надав, доводів позивача не спростував, доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань або наявності обставин, що виключають чи зменшують відповідальність, не подав. За таких обставин викладені у позовній заяві фактичні обставини та доводи позивача не спростовані відповідачем та підлягають оцінці судом на підставі наявних у справі доказів.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 388101,10 грн на підставі пункту 8.3 Договору поставки.
Відповідно до п. 8.3. Договору поставки за відмову, ухилення або затримку оплати Товару, Покупець сплачує Постачальнику штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення або ухилення, за кожен день прострочення, за весь час прострочення до моменту повної оплати Товару Постачальнику.
Водночас, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник зобов`язаний сплатити кредиторові у разі порушення зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання одноразово, тоді як пеня є неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
Аналізуючи зміст пункту 8.3 Договору, суд дійшов висновку, що визначена сторонами відповідальність за своєю правовою природою є саме пенею, оскільки вона нараховується у відсотках від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення, а не штрафом у розумінні наведених норм закону.
Водночас суд констатує, що в період виникнення у позивача права на нарахування пені діяв Господарський кодекс України.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Судом встановлено, що сторони не погодили у договорі строк нарахування пені більший за 6 міс з моменту виникнення права на нарахування(прострочки). 
Вбачається, що період стягнення пені заявлений позивачем розпочинається за межами шестимісячного строку нарахування визначеного нормою ч. 6 ст. 232 ГК України, що була чинна в період виникнення спірних правовідносин, а відтак вона є такою, що підлягає до застосування до спірних правовідносин.
За таких обставин, враховуючи, що заявлений позивачем період стягнення пені знаходиться поза межами шести місяців з моменту виникнення права на нарахування пені, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 388101,10 грн.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відтак суд приймає рішення про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Восток-Інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атор консалтінг" 1258353,60 грн основного боргу.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, суд покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 15100,24 грн [(1258353,60 грн*19757,46 грн)/1646454,70 грн].
При цьому суд зауважує, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 24696,82 грн при тому, що позовна заява була подана через систему "Електронний суд". Суд наголошує, що не було враховано, що у даному випадку при сплаті судового збору підлягав застосуванню понижуючий коефіцієнт для обрахунку судового збору в розмірі 0,8.
Відтак за звернення до суду із цим позовом позивач мав бути сплачений судовий збір в сумі 19757,46,30 грн [(1646424,70*1,5%)*0,8].
Отже, суд констатує, що позивачем було здійснено переплату судового збору в сумі 4939,36 грн [24696,82- 19757,46] у зв`язку із чим позивач має право звернутись з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору відповідно до положень Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Восток-Інвест" (08162, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, селище міського типу Чабани, вулиця Юності, будинок 3, офіс 2, код 42009697) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атор консалтінг" (61033, Харківська обл., місто Харків, вул.Шевченка, будинок 317, код 41432261) 1258353,60 грн основного боргу та 15100,24 грн витрат зі сплати судового збору.
В решті позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2026. 
Суддя А.Ф. Черногуз