Справа № 201/8198/25
Провадження 2 /201/3935/2025

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максименко О.В.,
розглянувши в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 16 листопада 2019 року Приморським районним у м. Одеса відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, відповідний актовий запис №234. Від шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідний актовий запис №2895. У грудні 2024 року в них погіршились сімейні стосунки, почались постійні сварки, відповідач припинив належним чином забезпечувати її та їх спільну дитину, що в кінцевому випадку призвело до фактичного припинення шлюбу, не зважаючи на неодноразові спроби відновити стосунки між ними. За спливом часу, вона остаточно прийняла для себе рішення про розірвання шлюбу, оскільки має намір створити нову сім`ю з чоловіком, з яким в неї виникли нові стосунки. З огляду на те, що на час звернення до суду з позовом відповідач так і не надає коштів на її утримання, аліменти добровільно на дитину не сплачує, позивач просить суд розірвати шлюб та стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини з моменту звернення до суду і до досягнення їх дитиною повноліття.
02 липня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.
03 вересня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього аліментів, вказуючи на те, що з початку 2024 року він проживає самостійно з дитиною, яку виховує та утримує, оскільки позивачка тривалий час перебувала і стресовому стані, в тому числі через воєнні дії, але згодом долучилась до релігійної секти, в яку почала відносити з дому гроші те речі, через що їх стосунки взагалі були припинені, а дружина переїхала до іншого місця проживання, залишивши дитину на нього. Свою поведінку вона пояснювала це станом своєї депресії та бажанням побути на одинці, а на теперішній час сама не виявляє бажання проживати разом та приймати участь у вихованні та утриманні дитини. Зі свого боку він вживав всі можливі заходи для примирення, однак вона йому повідомила про нові стосунки і не бажання та недоцільність збереження їх шлюбу. З огляду на те, що саме позивачкою було прийнято рішення щодо переїзду до іншого мешкання, а всі витрати на виховання та утримання їх спільної дитини, покладені на нього, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог частині стягнення з нього аліментів, а проти розірвання шлюбу не заперечує, однак після його розірвання просить суд залишити дитину проживати разом з ним. Крім того місце проживання дитини було визначено і договором, який було укладено між подружжям в якому було закріплено, що дитина живе постійно з батьком, який самостійно виховує та утримує дитину, а позивачка сплачує на утримання дитини аліменти. 
Позивачка у судове засідання подала письмову заяву, у якій підтримала свої позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, просила розглянути справу у її відсутність, заперечуючи проти надання їм строку для примирення, оскільки з січня 2024 року вона живе окремо від чоловіка та дитини та повертатись до чоловіка не бажає.
Відповідач подав до суду письмову заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти розірвання шлюбу пояснивши, що час на примирення їм не потрібен, оскільки на протязі року його наміри примиритися ніяких результатів не дали, а твердження позивачки про причетність до релігійної секти, яка не є офіційною релігійною організацією, унеможливлюють збереження шлюбу взагалі. Зазначив, що позовні вимоги про стягнення з нього аліментів є безпідставними, оскільки він залишився проживати разом з донькою та займається самостійно її вихованням та утриманням, а тому позивачка не має правових підстав для сплати аліментів на її користь.
У відповідності до ч. 2 ст.247ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві та відзиві на неї, співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 16 листопада 2019 року Приморським районним у м. Одеса відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб між сторонами, відповідний актовий запис №234. 
Від шлюбу сторони мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідний актовий запис №2895. 
В судовому засіданні встановлено, що на протязі 2024 року сімейні стосунки між сторонами погіршились, і як вказує сама позивачка, вони остаточно припинились з грудня 2024 року, коли вона залишила свого чоловіка та дитину та переїхала до іншого помешкання, залишивши їх доньку проживати з відповідачем.
Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд враховує, що відповідно до ст.51 Конституції України, ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. 
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, та припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. 
За положеннями статті 112 СК України, при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. 
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
В даному випадку, приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також не бажання сторін примирятися, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.
Зі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що їх спільна донька на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом. 
Так, після фактичного припинення шлюбних стосунків, відповідач залишився проживати разом зі своєю донькою, займаючись її вихованням, повністю її забезпечуючи всім необхідним, що не заперечувалось самою позивачкою та підтверджується договором від 01 січня 2025 року, в якому визначено що відповідач виховує та утримує спільну дитину сторін з моменту його укладення, а дитина постійно проживає разом з батьком. 
Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (подруги родини ОСОБА_6 ), викладеними у відповідних актах, доданих до відзиву на позов, згідно із якими, свідки підтвердили, що після розірвання шлюбу між сторонами, їх спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати разом з батьком, та з того часу він самостійно її виховує та утримує, за весь цей час свідки матір дитини жодного разу не бачили за місцем проживання батька з дитиною.
Отже, щодо залишення проживання дитини разом з батьком, суд вважає, що в даному випадку спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.
Судом встановлено, що відповідач має все необхідне для забезпечення дитини повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, а також має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку, та поряд з цим не позбавляє мати дитини батьківських прав на дитину.
Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання.
Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.
Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.
Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст.1,2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.
Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Відповідно до вимог статей 181,182,183,184 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
В даному випадку, враховуючи наведені обставини, беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 визнала обставини, які відповідач обґрунтував в своєму відзиві, поданому до суду, наданим доказами підтверджується, що донька сторін проживає разом з відповідачем - батьком ОСОБА_2 , та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення аліментів задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.24, 55 10-17, 110, 114, 115, 141, 150, 157, 160, 180-184 СК України, ст.ст.2, 5, 10 - 13,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.
Шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований Приморським районним у м. Одеса відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відповідний актовий запис №234 – розірвати, залишивши неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який з 01 січня 2025 року самостійно її виховує та утримує.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя           С.С. Федоріщев