ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 404/8077/17 
провадження № 61-956св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Секретар Оксана Леонідівна, на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 лютого 2024 року у складі судді Іванової Н. Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у складі колегії суддів Чельник О. І., Карпенка О. Л., Мурашка С. І. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), яке змінило найменування на ПАТ АБ «Укргазбанк», та  ОСОБА_1  укладено кредитний договір № 03-101143107-03-Ф (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 200,00 дол. США зі сплатою 12,9 % річних із кінцевим строком повернення до 18 грудня 2027 року. 

06 лютого 2015 року на виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою, зокрема, викладено у новій редакції пункти 1.1, 3.1.10 та 5.3 договору. 

Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору у новій редакції банк надає позичальнику кредит у сумі 31 200,00 дол. США на строк з 19 грудня 2007 року до 18 грудня 2027 року. Процентна ставка за користування кредитом у період з 19 грудня 2007 року до 31 березня 2014 року та з дня, наступного за датою закінчення особливого періоду (дати демобілізації позичальника), становить 12,9 % річних, а у період з 01 квітня 2014 року до дати закінчення особливого періоду (дати демобілізації позичальника) - 0,00 % річних. 

Відповідно до пункту 3.1.10 Кредитного договору у разі користування кредитними коштами, не повернутими у строки, визначені договором (прострочена заборгованість), у період з 19 грудня 2007 року до 31 березня 2014 року та з дня, наступного за датою закінчення особливого періоду (дати демобілізації позичальника), застосовується процентна ставка у розмірі 13,9 % річних, тоді як у період з 01 квітня 2014 року до дати закінчення особливого періоду - 0,00 % річних. 

Згідно з пунктом 5.3 Кредитного договору у разі порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплачувати банку пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення - від дня виникнення прострочення до повного погашення заборгованості, але в межах позовної давності. Водночас у період з 01 квітня 2014 року до дати закінчення особливого періоду пеня встановлюється у розмірі 0,00 %. 

Інші умови Кредитного договору залишилися без змін, а додаткова угода є його невід`ємною частиною та набирає чинності з моменту підписання сторонами. 

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 23 листопада 2017 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 21 684,54 дол. США, з яких: 5 719,08 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 15 730,00 дол. США - поточна заборгованість за тілом кредиту; 235,46 дол. США - прострочена заборгованість за процентами за період з 01 березня 2014 року до 31 березня 2014 року. 

З огляду на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також понесені судові витрати. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Кіровський районний суд міста Кіровограда заочним рішенням від 29 березня 2018 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 21 684,54 дол. США, а також судовий збір у сумі 8667,61 грн. 

Кіровський районний суд міста Кіровограда ухвалою від 28 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задовольнив. Заочне рішення Кіровського районного суду містаКіровограда від 29 березня 2018 року скасував та призначив розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 

Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 28 лютого 2024 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 21 684,54 дол. США, з яких: 5 719,08 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 15 730,00 дол. США - поточна заборгованість за тілом кредиту; 235,46 дол. США - прострочена заборгованість за процентами. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що банк довів й обґрунтував свій позов належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань. 

Крім того, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо застосування позовної давності. 

Кропивницький апеляційний суд постановою від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 лютого 2024 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті є правильними, відповідають встановленим обставинам справи та підтверджуються належними і допустимими доказами, яким надано належну правову оцінку. 

Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги щодо недійсності додаткової угоди від 06 лютого 2015 року № 2 до Кредитного договору, зазначивши, що Кропивницький апеляційний суд постановою від 14 червня 2023 року у справі № 404/5681/20 апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив, рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 травня 2022 року про визнання зазначеної додаткової угоди недійсною скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про дотримання позивачем позовної давності, врахувавши наявність обставин її переривання шляхом укладення сторонами додаткової угоди, яка на час розгляду справи є чинною та вважається укладеною. Доказів протилежного відповідач не надав. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У січні 2026 року  ОСОБА_1 через представника  Секретар О. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 лютого 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 та від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ПАТ АБ «Укргазбанк» не дотрималося передбаченого законом досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, визначеного частиною десятою статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року). 

Зазначає, що у разі звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту без дотримання вимог частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII та передбаченого договором порядку, який не може погіршувати становище споживача порівняно із законом, у позичальника відсутній обов`язок щодо дострокового повернення кредиту, а у суду - підстави для задоволення таких позовних вимог у відповідній частині. 

Водночас, на думку заявника, суди попередніх інстанцій не встановили, чи дотримано позивачем порядку дострокового повернення кредиту, не з`ясували, на які саме потреби було надано кредит, а також чи здійснювалося кредитування з метою задоволення особистих, сімейних, побутових чи інших споживчих потреб позичальника. Крім того, суди не перевірили доводи щодо можливості одностороннього збільшення процентної ставки з 12,9 % до 13,9 % за користування споживчим кредитом. 

Заявник також зазначає, що з огляду на надання кредиту на споживчі потреби (зокрема, на придбання майна), банк був зобов`язаний письмово повідомити позичальника про наявність прострочення та надати строк для усунення порушення (30 днів, а у випадку іпотеки - 60 днів) до пред`явлення вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту. Відсутність таких доказів у матеріалах справи свідчить про відсутність у позивача права на дострокове стягнення заборгованості у відповідній частині. 

Крім того, на переконання заявника, суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили доводи щодо недійсності додаткової угоди № 2 та пропуску позивачем позовної давності. Зокрема, суди не надали належної оцінки обставинам підписання додаткової угоди сторонньою особою (дружиною позичальника) без належних повноважень, що, на думку заявника, призвело до штучного «переривання» перебігу позовної давності, яка фактично спливла, оскільки останній платіж за договором здійснено 11 березня 2014 року, тоді як із позовом банк звернувся лише 13 грудня 2017 року. 

Також заявник вказує, що банк не мав правових підстав для нарахування заборгованості за підвищеною процентною ставкою, оскільки всупереч умовам Кредитного договору та вимог чинного законодавства в односторонньому порядку збільшив процентну ставку з 12,9 % до 13,9 %.

Аргументи інших учасників справи 

У березні 2026 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

У березні 2026 року ОСОБА_1 через представника  Секретар О. Л. подав письмові пояснення (заперечення) на відзив на касаційну скаргу, в якому просив відхилити цей відзив у зв`язку з його необґрунтованістю. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 09 лютого 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Фортечного районного суду міста Кропивницького, який до перейменування 25 квітня 2025 року мав назву Кіровський районний суд міста Кіровограда. 

19 березня 2026 року матеріали справи № 404/8077/17 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

19 грудня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», яке змінило найменування на ПАТ АБ «Укргазбанк», та  ОСОБА_1  укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит на придбання двокімнатної квартири у розмірі 31 200,00 дол. США зі сплатою 12,9 % річних із кінцевим строком повернення до 18 грудня 2027 року (том 1, а. с. 8-12). 

Згідно з пунктом 3.3.3 Кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати повернення суми кредиту щомісячно у період з 01 до 10 числа кожного місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, у розмірі не менше 1/212 частини від суми отриманого кредиту, що становить 130,00 дол. США. 

06 лютого 2015 року на виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою, зокрема, викладено у новій редакції пункти 1.1, 3.1.10 та 5.3 договору (том 1, а. с. 13). 

Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору у новій редакції банк надає позичальнику кредит у сумі 31 200,00 дол. США на строк з 19 грудня 2007 року до 18 грудня 2027 року. Процентна ставка за користування кредитом у період з 19 грудня 2007 року до 31 березня 2014 року та з дня, наступного за датою закінчення особливого періоду (дати демобілізації позичальника), становить 12,9 % річних, а у період з 01 квітня 2014 року до дати закінчення особливого періоду (дати демобілізації позичальника) - 0,00 % річних. 

Відповідно до пункту 3.1.10 Кредитного договору у разі користування кредитними коштами, не повернутими у строки, визначені договором (прострочена заборгованість), у період з 19 грудня 2007 року до 31 березня 2014 року та з дня, наступного за датою закінчення особливого періоду (дати демобілізації позичальника), застосовується процентна ставка у розмірі 13,9 % річних, тоді як у період з 01 квітня 2014 року до дати закінчення особливого періоду - 0,00 % річних. 

Згідно з пунктом 5.3 Кредитного договору у разі порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплачувати банку пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення - від дня виникнення прострочення до повного погашення заборгованості, але в межах позовної давності. Водночас у період з 01 квітня 2014 року до дати закінчення особливого періоду пеня встановлюється у розмірі 0,00 %. 

Інші умови Кредитного договору залишилися без змін, а додаткова угода є його невід`ємною частиною та набирає чинності з моменту підписання сторонами. 

За наданим банком розрахунком станом на 23 листопада 2017 року в позичальника ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором у загальному розмірі 21 684,54 дол. США, з яких: 5 719,08 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 15 730,00 дол. США - поточна заборгованість за тілом кредиту; 235,46 дол. США - прострочена заборгованість за процентами за період з 01 березня 2014 року до 31 березня 2014 року (том 1, а. с. 4-7). 

Кропивницький апеляційний суд постановою від 14 червня 2023 року у справі № 404/5681/20 апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задовольнив. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 травня 2022 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання недійною додаткової угоди від 06 лютого 2015 року № 2 до Кредитного договорувідмовив (том 1, а. с. 239-239-в). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. 

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

Згідно зістаттею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду. 

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). 

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). 

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII). 

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року). 

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. 

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом Українивід 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений указаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося з метою задоволення споживчих потреб позичальника, зобов`язаний застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. 

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значущих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» доведені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та надали їм належну правову оцінку відповідно до вимог статей 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, встановили фактичні обставини справи, у зв`язку з чим ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про те, що банк не надав доказів направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у нього не виник обов`язок щодо дострокового повернення заборгованості за Кредитним договором, з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 та від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15, є безпідставними. 

Такі доводи не були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, оскільки відповідач під час розгляду справи не заявляв про порушення банком порядку дострокового стягнення заборгованості, передбаченого частиною десятою статті 11 Закону № 1023-XII, і послався на це лише у касаційній скарзі. 

Крім того, як убачається з матеріалів справи, 24 березня 2015 року за вихідним № 51209/507 ПАТ АБ «Укргазбанк» направило позичальнику ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення суми кредиту разом із нарахованими процентами у повному обсязі в розмірі 21 684,54 дол. США (том 1, а. с. 14). 

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини справи або досліджувати докази інакше, ніж це здійснено судами попередніх інстанцій. 

Посилання заявника у додаткових поясненнях на те, що Кредитним договором передбачено направлення відповідної вимоги цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення, не спростовує висновків судів попередніх інстанцій, оскільки сам собою спосіб поштового відправлення, за відсутності доказів порушення прав позичальника чи неможливості отримання вимоги, не свідчить про недотримання банком істотних умов договору та не має вирішального значення для правильного вирішення спору. 

Крім того, доводи заявника про недотримання банком порядку направлення вимоги про дострокове повернення кредиту не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки з моменту звернення ОСОБА_1 у лютому 2019 року до суду із заявою про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29 березня 2018 року і до ухвалення цим судом повторного рішення від 28 лютого 2024 року позичальник не погасив прострочену кредитну заборгованість. 

Доводи касаційної скарги про безпідставне відхилення судами попередніх інстанцій заперечень щодо недійсності додаткової угоди № 2 та пропуску позивачем позовної давності також є необґрунтованими. 

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. У разі заперечення факту підписання правочину такі доводи підлягають перевірці під час вирішення спору щодо виконання договору, а не шляхом пред`явлення самостійної вимоги про визнання його недійсним. 

Відповідач під час розгляду справи не заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та не надав належних і допустимих доказів, які б спростовували факт підписання додаткової угоди № 2, у зв`язку з чим його доводи мають характер припущень і не можуть бути покладені в основу судового рішення. 

З урахуванням чинності додаткової угоди суди обґрунтовано врахували її укладення як обставину, що відповідно до положень статті 264 ЦК України перериває перебіг позовної давності, а тому посилання заявника на її сплив є безпідставними. 

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про відсутність у банку правових підстав для нарахування заборгованості за підвищеною процентною ставкою. 

Суди встановили, що умовами Кредитного договору, в тому числі з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 2, прямо передбачено можливість застосування підвищеної процентної ставки у разі прострочення виконання зобов`язання, а саме у розмірі 13,9 % річних за користування кредитними коштами, не повернутими у строки, визначені договором. 

Отже, застосування такої процентної ставки є наслідком неналежного виконання позичальником зобов`язань та здійснюється відповідно до погоджених сторонами умов договору, а не в односторонньому порядку. 

Матеріали справи містять детальний розрахунок кредитної заборгованості (том 1, а. с. 4-7), який був належним чином оцінений судами першої та апеляційної інстанцій у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог статті 89 ЦПК України. Водночас відповідач не надав власного обґрунтованого розрахунку, який би спростовував розрахунок, поданий банком. 

Відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на сторони, а суд не наділений повноваженнями збирати докази з власної ініціативи. 

У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести факт надання кредиту та невиконання позичальником зобов`язань, тоді як позичальник має довести належне виконання таких зобов`язань або інші обставини, що спростовують вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17, від 20 листопада 2024 року у справі № 243/7840/15). 

Суди попередніх інстанцій, встановивши факт існування між сторонами кредитних правовідносин та неналежного виконання відповідачем умов Кредитного договору, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості відповідно до статті 526 ЦК України. 

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Секретар Оксана Леонідівна, залишити без задоволення. 

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 лютого 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко