Справа № 761/19575/22
Провадження №1-кп/761/2513/2026 

В И Р О К 
іменем України

19 травня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі
головуючої судді ОСОБА_1 
секретаря судового засідання ОСОБА_2 
за участі прокурора ОСОБА_3 
захисника ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia)  кримінальне провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016000000002603 від 27.09.2016 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Митлашівка, Драбівського району, Черкаської області УРСР, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08.04.2014 року)
ВСТАНОВИВ
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та у впровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати, незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя ОСОБА_5 , будучи суддею та відповідно до постанови Верховної Ради України від 03.02.2011 №2988-VI обіймаючи посаду судді Апеляційного суду міста Севастополя, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади Російської Федерації та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів Російської Федерації, вчинив дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.
Зокрема, достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя ОСОБА_5 , будучи громадянином України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та Російської Федерації щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації, усвідомлюючи, що так званий «Гагаринский районный суд города Севастополя» відповідно до положень ст. 64 Конвенції є незаконно створеним органом, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, перебуваючи в місті Севастополь, упродовж 2014 року продовжив роботу у складі незаконного органу судової влади Російської Федерації на території АР Крим на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», внаслідок чого у подальшому, указом президента російської федерації №563 від 21.11.2015 був призначеним на посаду судді незаконно утвореного «Гагаринского районного суда города Севастополя», чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» Російської Федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_5 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, у 2014 році виніс низку судових рішень від імені та інтересах РФ, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» Російської Федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації. 
Відповідно до ст. 70 Конвенції окупаційна держава не має права здійснювати арешт, переслідування або висувати обвинувачення проти осіб, що перебувають під захистом, за вчинки або переконання скоєні або виражені ними до початку окупації або протягом періоду її тимчасового припинення, за винятком випадків порушення законів або звичаїв війни. 
Допомога ОСОБА_5 іноземній державі та її представникам у переході судів АР Крим на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави -Російської Федерації, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та допомога у впровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом призвели до забезпечення належного функціонування незаконно створених судових органів та посилили заходи тимчасової окупації півострова.
Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показань суду не надавав, клопотань на адресу суду також не подавав.
Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, який реально був забезпечений державою.
Відповідно до ухвали суду від 30.01.2023 року вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду та постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України.
Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_5 до слідчого (прокурора) та суду, направлених йому повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що ОСОБА_5 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Натомість, ОСОБА_5 скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останнього.
Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.
З урахуванням наведеного суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна. Ухилення обвинуваченого від правосуддя необхідно оцінювати як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Суд уважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України, за викладених обставин в межах висунутого обвинувачення повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню і дослідженими в судовому засіданні доказами в документах.
Фактичні обставини, які суд має визнати загальновідомими і такими, що не потребують доказування в межах даного провадження.
Тимчасова окупація з боку рф частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку рф цієї частини території України є загальновідомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами рф, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.
Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким перебування підрозділів збройних сил рф на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку рф.
Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання його наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку рф на території АР Крим 20 лютого 2014 року, який завершився воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.
Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку рф внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.
Вказані резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України № 1207-VII, постанови Верховної Ради України та Указ Президента України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України.
Крім того, судом безпосередньо досліджено та оцінено докази.
Витяг з указу президента України про призначення суддів, від 04.08.2003 року №802/2003, згідно якого призначено строком на п`ять років у місцевому загальному суді на посаду судді військового місцевого суду Севастопольського гарнізону ОСОБА_5 .
Витяг з указу президента України про переведення суддів від 01.08.2007 року №676/2007, згідно якого призначено ОСОБА_5 на посаду судді військового апеляційного суду Військово-Морських Сил у межах п`ятирічного строку.
Рішення Вищою кваліфікаційної комісії суддів України від 18.01.2011 №22/2п, згідно якого рекомендовано ОСОБА_5 для обрання на посаду судді апеляційного суду міста Севастополя безстроково.
Протокол огляду інтернет-видань від 12.10.2015 та додатки до нього, згідно якого здійснено пошук інформації за адресою: httр://sudact.ru/, шляхом зазначення у графі «судья» прізвища судді здійснено пошук ухвал, рішень, тощо, які виносилися суддями судів незаконно створеної Республіки Крим, пошуком документів за прізвищем судді апеляційного суду м. Севастополя « ОСОБА_6 » виявлено ухвалу від 18.08.2014 у справі №33-121/2014 на 4 арк.
Протокол огляду відкритих інтернет-ресурсів від 29.03.2021 та додатків до нього, згідно ухвали Вищої ради правосуддя від 30.03.2017 №679/0/15-17 залишено без розгляду заяву ОСОБА_5 про звільнення з посади судді апеляційного суду міста Севастополя за власним бажанням; згідно рішення Вищої ради правосуддя від 14.02.2017 №273/0/15-17 - звільнено ОСОБА_5 з посади судді апеляційного суду міста Севастополя за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України; згідно рішення Вищої ради правосуддя від 17.09.2015 №579/0/15-15 вирішено звернутися до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою щодо проведення перевірки наявності в діях судді апеляційного суду міста Севастополя ОСОБА_5 дисциплінарного правопорушення та порушення присяги, зупинено розгляд заяви про звільнення ОСОБА_5 з посади судді апеляційного суду міста Севастополя за власним бажанням до прийняття рішення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України стосовно викладених обставин; згідно рішення вищої кваліфікаційної комісії суддів України №1898/дп-16 від 14.11.2016 - притягнуто до Дисциплінарної відповідальності суддю апеляційного суду міста Севастополя ОСОБА_5 за зверненням Голови Вищої ради юстиції ОСОБА_7 , застосовано дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення ОСОБА_5 з посади судді апеляційного суду міста Севастополя.
Крім того, згідно вказаного протоколу огляду відкритих інтернет-ресурсів від 29.03.2021 та додатків до нього, за результатами пошуку відкриваються сторінка адресою: http.//publication.pravo.gov.ru на якій міститься «указ президента росийской федерации о назначении судей федеральных судов и представителях президента росийской федерации в квалификационных коллегиях судей субъектов росийской федерации № 563 от 21.11.2015», яким ОСОБА_5 призначено на посаду судді незаконно утвореного «Гагаринского районного суда г. Севастополя». 
Разом з тим під час досудового розслідування вживалися належні заходи, у тому числі через міжнародно-правові механізми, для отримання належних копій відповідних нормативних документів рф.
Як вбачається з дослідженого під час судового розгляду листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 18-2153/15 від 16 лютого 2015 року, до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявами про переведення до іншого суду на території України ОСОБА_5 не звертався.
Разом з тим, відповідно до листа від 12.01.2015 №112/0/9-15 Вищою ради юстиції, вбачається, що міститься інформація щодо суддів місцевих та апеляційних судів Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, які подали на розгляд до Вищою Ради юстиції заяви про звільнення з посади за загальними обставинами, вказано що ОСОБА_5 подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням.
Стосовно громадянства ОСОБА_5 суд приходить до наступних висновків.
Так, відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.
Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання Указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).
Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, і не є підставою для втрати громадянства України.
Як вбачається із протоколу огляду інтернет-видань від 04.07.2022 року та додатків до нього у виді документів розміщених на офіційних сайтах президента рф та згідно із правилами ст. 4 Закону рф № 6-ФКЗ від 21.03.2014 з дня прийняття АР Крим до Рф, тобто з 21 березня 2014 року, автоматично визнавалося громадянство рф у всіх громадян України, які постійно проживали на території АР Крим, за ними залишалося право протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України.
Отже, ОСОБА_5 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України. Фактичне набуття ОСОБА_5 громадянства Рф не впливає на зміст його правових відносин з Україною, за якими він визнається лише громадянином України.
Під час судового засідання встановлено, що внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 року збройної агресії Рф проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - АР Крим, а в подальшому і незаконна анексія цієї території України, що є формами триваючої підривної діяльності з боку Рф проти України на шкоду її суверенітетові та територіальної цілісності. З метою становлення та зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю України над цією територією Рф утворила на ній, зокрема, федеральні органи судової системи.
Враховуючи наведене суд вважає доведеним, що:
- громадянин України ОСОБА_5 у період окупації АР Крим по день звільнення з посади, тобто з 20 лютого 2014 року по 17 люте 2017 року формально-юридично мав статус судді апеляційного суду міста Севастополя;
- громадянин України ОСОБА_5 , не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади судді апеляційного суду міста Севастополя, був призначений на посаду «судді» незаконно створеного «Гагаринского районного суда в городе Севастополе» що призвело до забезпечення функціонування незаконно створених судових органів та посилено заходи тимчасової окупації, а з призначенням у 21.11.2015 року на посаду «судді Гагаринського районного суду м. Севастополя», прийняв на себе на окупованій території України повноваження судді іншої держави Рф, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію;
- здійснення ОСОБА_5 за таких умов «правосуддя» від імені рф свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді, оскільки забезпечував становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а відтак надання ним допомоги рф в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.
Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_5 для усвідомлення ним фактів активної підривної діяльності рф проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим доводиться об`єктивними даними про його кваліфікаційний рівень підготовки як судді в галузі права, який дозволяв йому здійснювати тривалий час правосуддя.
Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 , як суддя, відтак публічна особа, що наділений правом приймати доленосні рішення від імені держави, а у зв`язку з цим і особливими гарантіями незалежності, мав би розраховувати на те, що і від нього вимагатимуть поважливого ставлення до права. Вибір ОСОБА_5 залишитися проживати на тимчасово окупованій території України, навіть змінити громадянство самі по собі не розглядаються і не можуть розглядатися як підстава для кримінального переслідування. Принциповим є те, що вказана особа у зв`язку з такими рішеннями не склала повноважень судді Держави, яку раніше представляла і здійснювати правосуддя від імені якої на далі відмовилася, а навпаки, саме експлуатуючи цей статус почала здійснювати «правосуддя» від імені держави, яка тим часом окупувала та анексувала частину території України. ОСОБА_5 , маючи громадянські права, може не підтримувати політичний режим країни, в якій проживає, працевлаштуватися на території іншої країни тощо, але вона при цьому не отримує права шкодити суверенітетові, територіальної цілісності та недоторканості України чи надавати іноземній державі та її представникам будь-яку допомогу в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду таким цінностям.
Також в ході кримінального провадження використані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченого, зокрема повідомлення про підозру, повідомлення про початок здійснення спеціального досудового розслідування, повістки про виклик відповідно до вимог ч.8 ст. 135 КПК України були опубліковані в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, копії процесуальних документів на виконання вимог ч. 2 ст. 297-5 КПК України вручені захиснику.
Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.) Європейський Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) Європейський Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Суд також враховує правові позиції, викладені в рішенні ЄСПЛ у справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства», відповідно до яких розслідування терористичних правопорушень, безсумнівно, ставить перед органами влади особливі проблеми. Забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства, яке страждає від тероризму, та інтересами конкретної людини є надзвичайно складним завданням. Беручи до уваги факт посилення тероризму в сучасному світі, визнана необхідність, яка випливає із самої суті системи Конвенції, забезпечення належної рівноваги між захистом інститутів демократії в інтересах суспільства і захистом прав окремої людини. У контексті статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, саме суд має визначити значимість таких обставин, а також з`ясувати, чи було забезпечено в цій справі рівновагу між застосовними положеннями цієї статті у світлі її конкретного формулювання та її загальним предметом і метою.
Під час спеціального судового провадження судом вжито заходів про забезпечення доступу обвинуваченого ОСОБА_5 до правосуддя шляхом публікації повісток про виклик в кожне судове засіданні, які були призначені та в яких відбувався судовий розгляд в газеті «Урядовий кур`єр» та оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Захисник здійснював активний захист обвинуваченої, брав участь у досліджені письмових доказів сторони обвинувачення, висловлював свою думку щодо досліджених фактичних даних, виступав в судових дебатах.
Таким чином, суд вважає, що в результаті здійснення спеціального досудового розслідування та проведення спеціального судового провадження були дотримані права обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, уважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми поза розумним сумнівом для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.111 КК України (в редакції Закону від 08.04.2014 № 1183-VII).
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України і виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Так суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, фактичні обставини справи та характер злочинного діяння.
Також суд, приймає до уваги дані, що характеризують особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.
З огляду на викладене, враховуючи суспільну небезпеку скоєного, конкретні обставини справи та характер злочинного діяння, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, суд вважає, що ОСОБА_5 представляє собою підвищену небезпеку для суспільства, і тому приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами можливо тільки в умовах ізоляції обвинуваченого від суспільства, та призначає покарання у виді позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією частини статті, вважаючи вказане покарання необхідним та достатнім. Враховуючи те, що згідно з положеннями ч. 2 ст. 59 КК України в редакції Закону України від № 1183-VII від 08.04.2014 року) конфіскація майна встановлюється, зокрема, за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_5 додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Відомості щодо наявності речових доказів суду не надано.
Керуючись ст. ст. 368-371, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ
Визнати  ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08.04.2014 № 1183-VII) та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років з конфіскацією всього належного  ОСОБА_5  майна.
Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту фактичного затримання  ОСОБА_5 .
На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 КПК України, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції.
Копію повного тексту вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Головуюча суддя ОСОБА_1