ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2026 р. Справа№ 910/7784/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Алданової С.О. 
Буравльова С.І. 

за участю секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Юрчук О.В. (в режимі відеоконференції)
від відповідача-1: Барановська А.М.
від відповідача-2: Старий Р.А. 
від відповідача-3: Хомик В.В. (в режимі відеоконференції) 
від третьої особи-1: не з`явився 
від третьої особи-2: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Львівської обласної ради
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025, повний текст якого складено та підписано 26.11.2025
у справі № 910/7784/24 (суддя Привалов А.І.)
за позовом Львівської обласної ради
до 1. Міністерства юстиції України
2. Львівської обласної державної адміністрації 
3. Державного архіву Львівської області 
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 - Державного реєстратора Яворівської районної державної адміністрації Львівської області Мазяр Ірини Євгенівни; 
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-3 - Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілони Борисівни; 
про скасування рішень про державну реєстрацію від 30.11.2023 та від 21.12.2023,
визнання незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1062/7 від 11.04.2024 "Про відмову у задоволенні скарги",
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року Львівська обласна рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Державного реєстратора Яворівського районної державної адміністрації Мазяр Ірина Євгенівна та Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілона Борисівна про:
- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Яворівської районної державної адміністрації Львівської області Мазяр Іриною Євгенівною, індексний номер 70465507 від 30.11.2023, яким було зареєстровано право власності (номер відомостей про речове право 52742872) Львівської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 00022562) на закінчений будівництвом об`єкт (будівлю), загальною площею 3738.9 кв. м. за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Буйка П. професора, будинок 4, та припинити право власності Львівської обласної державної адміністрації на закінчений будівництвом об`єкт (будівлю), загальною площею 3738.9 кв. м. за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Буйка П. професора, будинок 4;
- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілоною Борисівною, індексний номер 70820910 від 21.12.2023, яким було зареєстровано право оперативного управління (номер запису про інше речове право 53045331) Державного архіву Львівської області (код ЄДРПОУ 03494505) на закінчений будівництвом об`єкт (будівлю), загальною площею 3738.9 кв. м. за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Буйка П. професора, будинок 4, та 11 припинити право оперативного управління Державного архіву Львівської області на закінчений будівництвом об`єкт (будівлю), загальною площею 3738.9 кв. м. за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Буйка П. професора, будинок 4.
- визнання незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1062/7 від 11.04.2024 "Про відмову у задоволенні скарги".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будівлі обласного державного архіву в тому числі спірна будівля, загальною площею 3738,9 кв.м. розташована за адресою: м.Львів, вул. Професора П.Буйка, буд.4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана 2839212046060) були передані у комунальну власність Львівської обласної ради. 30.11.2023 та 21.12.2023 державними реєстраторами прав на нерухоме майно Яворівської районної державної адміністрації Львівської області були прийняті рішення №70465507 та №70820910 щодо державної реєстрації права власності на об`єкт вказаного нерухомого майна. На думку позивача вказані рішення є незаконними, прийнятими з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підлягають скасуванню. 
Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав норми ст.ст. 321, 328 ЦК України, ст.ст. 2, 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
13.09.2024 Позивач подав до суду першої інстанції клопотання «Про заміну первісного відповідача належним відповідачем», в якому просив:
- замінити первісного відповідача 2 Державного реєстратора Яворівської районної державної адміністрації Львівської області Мазяр Ірину Євгенівну, належним відповідачем 2 - Львівською обласною державною адміністрацією;
- замінити первісного відповідача 3 Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілону Борисівну, належним відповідачем-3 - Державним архівом Львівської. 
- залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - Державного реєстратора Яворівської районної державної адміністрації Львівської області Мазяр Ірину Євгенівну.
- залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-3 - Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілону Борисівну. (т.1 а.с. 235-238).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2024 постановлено:
- клопотання позивача про заміну відповідачів та залучення третіх осіб задовольнити;
- замінити первісного відповідача 2 Державного реєстратора Яворівської районної державної адміністрації Львівської області Мазяр Ірину Євгенівну (вул. І. Франка, 8, м. Яворів, Яворівський район, Львівська область, 81000, код ЄДРПОУ 04055883), належним відповідачем 2 - Львівською обласною державною адміністрацією (вул. В. Винниченка, 18, м. Львів, 79000; код ЄДРПОУ 00022562);
- замінити первісного відповідача 3 Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілону Борисівну (вул. Городоцька, 299, м. Львів, 79040, код ЄДРПОУ 26526811), належним відповідачем-3 - Державним архівом Львівської області (вул. Підвальна 13,м. Львів, 79008; код ЄДРПОУ 03494505);
- залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - Державного реєстратора Яворівської районної державної адміністрації Львівської області Мазяр Ірину Євгенівну (вул. І. Франка, 8, м. Яворів, Яворівський район, Львівська область, 81000,код ЄДРПОУ 04055883);
- залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-3 - Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілону Борисівну (вул. Городоцька, 299, м. Львів, 79040, код ЄДРПОУ 26526811).

Короткий зміст заперечень відповідачів 
Міністерство юстиції України (відповідач-1) проти позову заперечило, просить відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що твердження позивача про передачу вказаної будівлі у комунальну власність Львівської обласної ради не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Держана реєстрація спірного майна проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права (т.1 а.с. 138-145).
Львівська обласна державна адміністрація (відповідача-2) у своєму відзиві зазначила, що доводи позивача з приводу відсутності у Львівської обласної державної адміністрації повноважень, щодо розпорядження спірною будівлею необґрунтовані. Майно не було набуте Львівською обласною радою в передбаченому законом порядку, а отже, спірна будівля не перейшла в комунальну власність, а залишається в державній. Реєстрація прав на нерухоме майно не може бути скасована без визнання недійсним правочину або акту, який став підставою для її проведення. Оскарження виключно факту державної реєстрації є неналежним способом захисту, що не відповідає вимогам чинного законодавства та судовій практиці (т. 2 а.с. 22-26).
Державний архів Львівської області (відповідача-3) у своєму відзиві з позовом не погодився зазначив, що реєстраційна дія проведена на підставі документів, що відповідно до закону підтверджують набуття таких прав. Факт перебування спірної будівлі як станом на сьогодні, так і до прийняття рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 № 453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» на балансі Державного архіву Львівської області не заперечується позивачем - Львівською обласною радою. Держана реєстрація спірного майна проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, послався на те, що відповідно до судової практики, державний реєстратор не є належним відповідачем по справі (т. 2, а.с. 127-130).

Короткий зміст правової позиції третіх осіб

Треті особи не скористались право на подання відзивів на позовну заяву, будь-яких заяв, клопотань або письмових пояснень суду вони не подавали. Також, їх представники своїм правом на участь у судовому засіданні не скористалися.

Рух справи

16.01.2025 рішенням Господарського суду м. Києва у задоволені позовних вимог було відмовлено у повному обсязі.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 дане рішення суду залишене без змін.
Постановою Верховного Суду від 22.07.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 у справі № 910/7784/24 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. Постанова з посиланням на ч.ч. 1, 6 та 7 ст. 240 ГПК України обґрунтована тим, що за результатами розгляду справи в суді першої інстанції оголошено вступну та резолютивну частини рішення, яка підписана суддею Ягічевою Н.І. Разом з тим, наявний у матеріалах справи повний текст судового рішення від 16.01.2025 у паперовій формі не містить підпису судді Ягічевої Н.І. Враховуючи вказану вище обов`язкову підставу для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд. 

Короткий зміст судового рішення що оскаржується 

За результатами нового розгляду, Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у позові Львівської обласної ради суд відмовив повністю.
Рішення, з посиланням на статті 392 ЦК України, статті 18, 24, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» мотивовано тим, що, суд прийшов до висновку, рішення про державну реєстрацію Мазяр Ірини Євгенівною №70465507 від 30.11.2023 та рішення про державну реєстрацію Мельник Ілоною Борисівною , № 70820910 від 21.12.2023 про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості за Львівською обласною державною адміністрацією прийняте без порушення ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» з дотриманням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 та не підлягає скасуванню. Крім того, суд виснував про обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставною для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів 

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Львівської обласної задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до наступного:
- судом не враховано, що будівлі обласного державного архіву (зокрема, спірна будівля) були законно передані у комунальну власність Львівської обласної ради. Рішення державних реєстраторів про реєстрацію права державної власності за ЛОДА прийняті з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а висновок Центральної колегії Мін`юсту від 22.02.2024 щодо їх законності є передчасним;
- позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав має розумітися як скасування самої державної реєстрації речового права за ЛОДА. Такий спосіб захисту є належним, оскільки у практичному аспекті забезпечує реальне відновлення порушеного права позивача;
- Львівська обласна державна адміністрація мала можливість претендувати на спірне майно лише шляхом оскарження у судовому порядку Рішення виконкому Львівської обласної ради від 27.08.1991 № 453, чого зроблено не було. Самостійна реєстрація права власності без скасування вказаного акта є неправомірною;
- суд припустився помилки, ототожнивши перебування майна на балансі з правом власності. Факт перебування майна на балансі Державного архіву Львівської області є лише формою бухгалтерського обліку і не свідчить про зміну суб`єкта права власності з комунальної на державну;
- суд не врахував безперервність права комунальної власності з 1991 року. Відповідно до Рішення № 453 від 27.08.1991 «Про майно Львівського обкому Компартії України», будівля партархіву була передана в обласну комунальну власність. З того часу об`єкт безперервно перебував у комунальній власності, не відчужувався та не передавався у державну власність, що виключає будь-які правові підстави для реєстрації права власності за державою;
- рішення КСУ від 27.12.2001 у справі № 1-2/2001 не вплинуло на чинність Рішення №453. Визнання неконституційними Указів ПВР України про заборону КПУ не вирішило майнових питань, а отже, не скасувало факт переходу майна у комунальну власність, здійснений на підставі чинних на той момент нормативних актів;
- суд першої інстанції безпідставно послався на рішення Господарського суду міста Києва у справі №55/196 від 10.08.2011, оскільки обставини тієї справи не є тотожними обставинам даного спору.

Правова позиція щодо апеляційної скарги інших учасників справи

Відповідачі у своїх відзивах з доводами апеляційної скарги не погодилися посилаючись на те, що вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Буравльов С.І., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7784/24 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/7784/24. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 02.03.2026. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 23.02.2026 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 23.02.2026 (включно). Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.
02.03.2026 розгляд справи відкладено до 06.04.2026.

Явка представників учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні 06.04.2026 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представники відповідачів в судовому засіданні 06.04.2026 заперечили проти доводів апелянта та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В судове засідання 06.04.2026 представник третіх осіб не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином в електронному кабінеті, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників третіх осіб, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку. 

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

25.02.2026 позивач подав клопотання, в якому просить долучити додаткові докази, а саме копію рішення Львівської обласної ради ХХVІІ позачергової сесії VIII скликання №686 від 03.02.2026 року «Про надання згоди на прийняття в спільну власність територіальних громад Львівської області будівлі на вул. П. Думанського, 4 у м. Львові».
Дослідивши у судовому засіданні 06.04.2026 означений документ, суд апеляційної інстанції зазначив наступне.
За приписами частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд, у постановах від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19 (на які посилається скаржник у касаційній скарзі), зробив висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Отже, протокольною ухвалою суду від 06.04.2026 відмовлено у залученні зазначеного вище додаткового доказу, оскільки його не існувало на момент прийняття рішення. 

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції 

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів, визнав встановленими такі обставини.
Пунктом 6 Указу Президії Верховної ради України «Про заборону діяльності Компартії України» від 26.08.1991 №1435-ХП передбачено Верховній Раді Кримської АРСР, відповідним місцевим Радам народних депутатів до закінчення розслідування прийняти майно (будинки, споруди, друкарні, транспортні засоби, іншу власність), що належить організаціям Компартії України, Указом Президії Верховної Ради України «Про заборону діяльності Компартії України» від 30.08.1991 №1468-ХІІ, відповідно до частини другої статті 7 та керуючись пунктом 6 статті 106 Конституції України, заборонено діяльність Компартії України.
На виконання вищевказаних указів Президії Верховної Ради України, виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів було прийнято рішення від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України», яким передбачено:
1) приміщення та інше майно автогосподарства, складів та партархіву обкому КПУ передається в обласну комунальну власність за балансовою вартістю;
2) ліквідувати партархів Львівського обкому Компартії України. Передати документальний фонд та приміщення партархіву Державному архіву Львівської області.
Відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» ліквідовано партархів Львівського обкому Компартії України та передано документальний фонд та приміщення партархіву Державному архіву Львівської області. 
Судом першої інстанції встановлено, що факт перебування спірної будівлі як станом на сьогодні, так і до прийняття рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» на балансі Державного архіву Львівської області не заперечується Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради.
На виконання Указу Президента України від 24.07.1995 №640/95 «Про обласні, Київські та Севастопольську міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації» утворено Львівську обласну державну адміністрацію, яка є правонаступником виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів. Державний архів Львівської області, якому відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» передано на баланс приміщення, є структурним підрозділом Львівської обласної держаної адміністрації, що передбачено в положенні про Державний архів Львівської області». 
Відповідно до Довідки №1748 від 24.05.2016 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 спірна будівля зареєстрована на праві власності за Львівським обкомом комуністичної партії України (партійний архів) згідно акту державної прийомки будинку від 29.11.1983 р., затвердженого рішенням Ленінського райвиконкому м.Львова за № 679 від 13.12.1983 та записано в реєстрову книгу відомчого фонду за реєстровим номером 9 від 17.04.1991р.
Відповідно до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських від 05.05.2023 № 02-13-02189 у якому зазначено, що в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності обліковується нерухоме державне майно, а саме будівля 3738,9 кв.м за місцезнаходженням: м. Львів, вул. П. Буйка, 4 перебуває на балансі Державного архіву Львівської області, а суб`єктом управління є Львівська обласна державна адміністрація. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним власником і розпорядником спірного майна є Львівська обласна державна адміністрація. 
04.10.2023 державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксаною Богданівною було прийнято рішення №69577432, та 02.11.2023 державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілоною Богданівною було прийнято рішення №70023508 про відмову у проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи Львівською обласною військовою адміністрацією не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, також зазначено, що подані документи не дають змоги встановити перехід права власності до заявника. 
Державним реєстратором Мазяр Іриною Євгенівною у відповідності до вимог чинного законодавства проведена реєстрація права власності на вищезгаданий об`єкт нерухомого майна. 
Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27.11.2023 №4830, право власності на будівлю, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4, не реєструвалося. 
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції виснував, що майно не було набуте Львівською обласною радою в передбаченому законом порядку, а отже, спірна будівля не перейшла в комунальну власність, а залишилася в державній. 
Позивач не погоджується з таким висновком, що стало підставою для подання позову.

Норми права, які застосовує суд апеляційної інстанції

Щодо права власності
Право власності в Україні є фундаментальним інститутом, регулювання якого має багаторівневу структуру - від конституційних засад до спеціальних законів, що визначають порядок реєстрації та захисту прав.
Згідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Статтею 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до статті 327 цього Кодексу у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Питання захисту права власності регулюються статтями 391-393 ЦК України.
Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Відповідно до статті 392 власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Стаття 393 визначає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-ІV) державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 18 Закону №1952-ІV до порядку проведення державної реєстрації прав з урахуванням особливостей, визначених Законом віднесено: перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав).
Частиною шостою статті 37 Закону №1952-ІV визначено, зокрема, що за результатами розгляду скарги на рішення у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, приймає мотивоване рішень про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав).
Функцією державної реєстрації є лише офіційне підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речового права. Визнання права власності на нерухоме майно, яке не визнається або оспорюється іншими особами, є одним із способів захисту права на майно, передбачених статтею 392 ЦК України, що реалізовується шляхом подання позову до особи, яка таке право не визнає чи оспорює. Визначений позивачем відповідач - Мін`юст не оспорює право власності Позивача чи іншої особи на спірний об`єкт нерухомого майна, а здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав і розглядає скарги на рішення, дії державних реєстраторів. подані особами, які не визнають або ж оспорюють набуття, зміну чи припинення речового права заявника.

Правова позиція суду апеляційної інстанції 

За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги за своїм змістом є ідентичними аргументам позивача, викладеним у суді першої інстанції. Оскільки вказаним доводам уже було надано належну правову оцінку, а нових обставин, які б спростовували висновки суду, апелянтом не наведено.

Щодо права державної власності на спірне майно

Відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» ліквідовано партархів Львівського обкому Компартії України та передано документальний фонд та приміщення партархіву Державному архіву Львівської області.
Відповідно до матеріалів справи факт перебування спірної будівлі як станом на сьогодні, так і до прийняття рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» на балансі Державного архіву Львівської області не заперечується Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради.
Згідно до Указу Президента від 14.04.1992 №252 «Про Положення про місцеву державну адміністрацію» видано розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 07.05.1992 №31 «Про утворення Львівської обласної державної адміністрації та припинення діяльності виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів». У зв`язку із утворенням Львівської обласної державної адміністрації, припинено діяльності виконавчого комітету Львівської облавної ради народних депутатів утворено на його базі, його відділів, управлінь структурні підрозділи Львівської обласної державної адміністрації.
Львівська обласна державна адміністрація є правонаступником виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів.
Згідно із розпорядженням Львівської обласної ради народних депутатів від 22.07.1994 №84-р «Про припинення діяльності Львівської обласної державної адміністрації, секретаріату та інших підрозділів обласної Ради народних депутатів» припинивши діяльність Львівської обласної державної адміністрації і сформовано на її базі виконавчий комітет Львівської обласної ради народних депутатів.
На виконання Указу Президента України від 24.07.1995 №640/95 «Про обласні, Київські та Севастопольську міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації» утворено Львівську обласну державну адміністрацію, яка є правонаступником виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів. Державний архів Львівської області, якому відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» передано на баланс приміщення, є структурним підрозділом Львівської обласної держаної адміністрації, що передбачено в положенні про Державний архів Львівської області».
Відповідно до Довідки №1748 від 24.05.2016 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 спірна будівля зареєстрована на праві власності за Львівським обкомом комуністичної партії України (партійний архів) згідно акту державної прийомки будинку від 29.11.1983, затвердженого рішенням Ленінського райвиконкому м.Львова за № 679 від 13.12.1983 та записано в реєстрову книгу відомчого фонду за реєстровим номером 9 від 17.04.1991.
Відповідно до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських від 05.05.2023 № 02-13-02189 у якому зазначено, що в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності обліковується нерухоме державне майно, а саме будівля 3738,9 кв.м за місцезнаходженням: м. Львів, вул. П. Буйка, 4 перебуває на балансі Державного архіву Львівської області, а суб`єктом управління є Львівська обласна державна адміністрація.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що належним власником і розпорядником спірного майна є Львівська обласна державна адміністрація.
Отже, доводи скаржника щодо відсутності у Львівської обласної державної адміністрації повноважень щодо розпоряджання даною будівлею є необґрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи.
Водночас позивач у позовній заяві вказує, що Львівська обласна військова адміністрація зверталася до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявами про державну реєстрацію речових прав на спірну будівлю за обласною державною адміністрацією.
04.10.2023 державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксаною Богданівною було прийнято рішення №69577432, та 02.11.2023 державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілоною Богданівною було прийнято рішення №70023508 про відмову у проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи Львівською обласною військовою адміністрацією не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, також зазначено, що подані документи не дають змоги встановити перехід права власності до заявника.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (надалі - Порядок №1127).
Частиною першою статті 27 Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 44 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 р., за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт, подаються:
- технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
- витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта (у разі державної реєстрації права державної власності);
- документ, що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна у комунальній власності, виданий відповідним органом місцевого самоврядування (у разі державної реєстрації права комунальної власності);
- документ, що підтверджує факт відсутності перебування об`єкта нерухомого майна у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням (у разі державної реєстрації права комунальної власності).
Для проведення державної реєстрації речових прав було подано наступні документи:
- заява про державну реєстрацію №58238870 від 28.11.2023;
-довіреність Львівської обласної військової адміністрації №5/11-11917/0/2-23-32 від 22.11.2023;
- технічний паспорт (витяг з ЄДЕССБ) ТЮ №1:1950-2713-9559-5405, виданий 29.09.2023;
- витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, №10-62-30648 виданий 23Л 1.2023 Фондом Державного України;
- документ, отриманий на запит державного реєстратора прав на нерухоме майно, №4830 виданий 27.11.2023 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».
Суд першої інстанції правильно врахував, що на підставі поданих вищезазначених документів державним реєстратором Мазяр Іриною Євгенівною у відповідності до вимог чинного законодавства проведено реєстрацію права власності на вищезгаданий об`єкт нерухомого майна.

Щодо доводів апелянта про те, що будівлі обласного державного архіву (зокрема, спірна будівля) були законно передані у комунальну власність Львівської обласної ради.

У цьому контексті апелянт посилається на пункт 1 рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 «Про майно Львівського обкому Компартії України» (надалі - Рішення №453), указ Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 №1468 «Про заборону діяльності Компартії України» та указ Президії Верховної Ради України від 26.08.1991 №91435 «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України» а також на ухвали Львівської обласної ради народних депутатів від 04.06.1992 №9236, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Львівської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 №453 прийнято на підставі, зокрема, указу Президії Верховної Ради України від 26.08.1991 №1435 «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України».
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 27.12.2001 визнано такими, що не відповідають Конституції України: Указ Президії Верховної Ради України «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України» від 26 серпня 1991 року № 1435-ХІІ 1435-12); Указ Президії Верховної Ради України «Про заборону діяльності Компартії України» від 30 серпня 1991 року № 1468-ХІІ (1468-12).
Укази, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.
У рішенні Конституційного Суду України у справі №8-зп/1997 від 24.12.1997 зазначено, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27.11.2023 №4830, право власності на будівлю, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4, не реєструвалося.
Отже, після визнання неконституційним указу Президії Верховної Ради України «Про тимчасове припинення діяльності Компартії України», зазначене майно не може перейти в обласну комунальну власність. Таким чином майно не було набуте Львівською обласною радою в передбаченому законом порядку, а отже, спірна будівля не перейшла в комунальну власність, а залишилася в державній.
У цьому контексті апелянт посилається на те, що відповідно до ухвали Львівської обласної ради народних депутатів від 04.06.1992 №236 «Про обласну комунальну власність» усі будівлі обласного державного архіву, в тому числі будівля, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4 були визнані комунальною власністю.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, що в переліку будинків і споруд, які віднесені до комунальної власності та передбачені у додатку до цієї ухвали, відсутня спірна будівля.
Крім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно територіальних одиниць (комунальної власності).
Оскільки серед зазначеного переліку державного майна відсутні будівлі архіву, то такі залишилися у державній власності.
У цьому аспекті суд апеляційної інстанції також враховує висновки, викладені у рішенні Господарського суду міста Києва у справі №55/196. У вказаній справі за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави було досліджено питання правомірності включення будівель № 1, 3, 5 по вул. Князя Романа у м. Львові до переліку об`єктів комунальної власності.
За результатами розгляду справи № 55/196 суд дійшов висновку, що пункт 2 додатка до ухвали Львівської обласної ради № 236 від 04.06.1992 "Про обласну комунальну власність" у частині віднесення зазначених будівель до комунальної власності не відповідає вимогам законодавства та прийнятий з перевищенням повноважень, а тому є недійсним.
Таким чином, набрання законної сили вказаним судовим рішенням підтверджує відсутність правових підстав для переходу спірної будівлі до комунальної власності та свідчить про збереження за нею статусу об`єкта державної власності.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що згідно з ухвалою Львівської обласної ради народних депутатів № 236 від 04.06.1992 усі будівлі обласного державного архіву, зокрема будівля загальною площею 3738,9 кв.м за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2839212046060), були передані у комунальну власність Львівської обласної ради.
Водночас, як уже зазначалося судом вище, жоден пункт згаданої ухвали та додатка до неї не містить інформації щодо об`єкта за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4.
Таким чином, твердження скаржника про передачу вказаної будівлі у комунальну власність не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, оскільки згаданий нормативний акт не поширює свою дію на спірне нерухоме майно.
Крім того, скаржник посилається на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 362224800 від 17.01.2024, згідно з якою на об`єкт площею 3738,9 кв.м за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4 - накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 4396025). Обтяження зареєстроване 24.01.2007 Першою львівською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ВДВС Галицького РУЮ від 26.01.2001.
Водночас, відповідно до статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наявність зареєстрованого обтяження не є безумовною підставою для відмови у державній реєстрації права власності, зокрема у випадках, визначених пунктом 6 частини першої цієї статті. Таким чином, наявність вказаного обтяження не перешкоджала здійсненню реєстраційних дій щодо визнання права власності за Львівською обласною державною адміністрацією.
Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення державних реєстраторів Мазяр І.Є. (№ 70465507 від 30.11.2023) та Мельник І.Б. (№ 70820910 від 21.12.2023) про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за Львівською обласною державною адміністрацією прийняті без порушень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та з дотриманням Порядку № 1127.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції та не спростовано скаржником, рішення державного реєстратора може бути скасоване лише у разі порушення встановленої процедури реєстрації або якщо така реєстрація проведена на підставі неправомірних (нікчемних або скасованих) документів. Оскільки апелянтом не доведено таких порушень, підстави для скасування згаданих рішень відсутні.

Щодо способу захисту порушеного права

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 ГПК України, право на суд включає не лише право ініціювати провадження, а й право на ефективний спосіб захисту, який дозволяє реально поновити порушене право.
Аналіз судової практики Верховного Суду щодо оскарження реєстраційних дій свідчить, що скасування державної реєстрації прав як самостійний спосіб захисту є неналежним та неефективним, якщо така реєстрація була проведена на підставі чинного правочину, акта органу влади або судового рішення.
Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, у справах № 910/996/19 та № 911/2345/20) неодноразово наголошував: державна реєстрація є лише наслідком певного юридичного факту. Тому скасування запису про реєстрацію можливе виключно у разі, якщо підставу такої реєстрації (правочин або акт) визнано недійсним або скасовано у встановленому законом порядку. Оскарження виключно факту реєстрації, за наявності чинного документа-підстави, не відповідає принципу правової визначеності та не призводить до відновлення прав позивача.
У контексті цієї справи це означає, що реєстрація прав на нерухоме майно не може бути скасована без одночасного оскарження акта, який став підставою для її проведення. Твердження скаржника про незаконність реєстраційних дій без оспорювання правомірності набуття права власності державою (через відповідні накази чи розпорядження) свідчить про обрання неналежного способу захисту.
Колегія суддів також звертає увагу апелянта на специфіку виконання судових рішень у справах про скасування наказів Мін`юсту. Відповідно до пункту 17 Порядку № 1128, у разі скасування судом рішення Міністерства юстиції, прийнятого за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, Міністерство забезпечує новий розгляд такої скарги.
Отже, задоволення позовної вимоги про скасування Наказу Мін`юсту від 11.04.2024 №1062/7 «Про відмову у задоволенні скарги» само по собі не призводить до автоматичного скасування реєстраційних дій, а лише зобов`язує суб`єкта владних повноважень повторно розглянути скаргу. Це підтверджує висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем шлях захисту в частині оскарження лише реєстраційних процедур та наказів Мін`юсту не забезпечує остаточного розв`язання спору про право.
Обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 

Щодо оскарження рішення Міністерства юстиції України 

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України № 1062/7 від 11.04.2024 «Про відмову у задоволенні скарги», колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228), Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 4 Положення № 228, Мін`юст розглядає відповідно до закону скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Мін`юсту та приймає обов`язкові до виконання рішення.
Абзацом першим частини першої статті 37 Закону № 1952-IV встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. При цьому Мін`юст здійснює розгляд скарг у межах компетенції, зокрема на предмет наявності чи відсутності порушень закону у рішеннях реєстратора. Міністерство юстиції під час розгляду скарг перевіряє виключно правильність реєстраційних дій та не встановлює і не спростовує дійсність правочинів, які стали підставою для реєстрації прав, за винятком випадків їх нікчемності.
Як вбачається з матеріалів справи, до Міністерства юстиції України надійшла скарга Львівської обласної ради від 25.01.2024 (вх. № СК-853-24) на рішення від 30.11.2023 №70465507 державного реєстратора Мазяр Ірини Євгенівни та на рішення від 21.12.2023 №70820910 державного реєстратора Мельник Ілони Борисівни щодо будівлі за адресою: м. Львів, вул. П. Буйка, 4.
За результатами розгляду скарги Центральною колегією Мін`юсту було прийнято висновок, яким рекомендовано відмовити у задоволенні скарги, оскільки оскаржувані рішення реєстраторів відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав. На підставі вказаного висновку Мін`юстом було видано Наказ від 11.04.2024 № 1062/7.
Колегія суддів зазначає, що скаржник (Львівська обласна рада) обґрунтовував свою позицію посиланнями на Укази Президії Верховної Ради України від 1991 року та власні рішення щодо переходу майна КПУ у комунальну власність. Проте, як встановлено під час розгляду скарги, право власності на спірну будівлю за Позивачем у встановленому законом порядку (зокрема в органах БТІ до 2013 року) зареєстровано не було.
Натомість, державна реєстрація права державної власності за Львівською обласною державною адміністрацією була проведена на підставі належних документів: витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності (№ 30648 від 23.11.2023) та відомостей з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
Згідно з частиною шостою статті 37 Закону № 1952-IV, за результатами розгляду скарги Мін`юст приймає мотивоване рішення про відмову у її задоволенні, якщо оскаржувані рішення відповідають законодавству.
Колегія суддів наголошує, що функція державної реєстрації полягає лише в офіційному підтвердженні державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав. Визнання права власності, яке оспорюється іншими особами, здійснюється у порядку статті 392 ЦК України шляхом подання позову до особи, яка це право не визнає. Міністерство юстиції України не є суб`єктом, що оспорює право власності, а лише здійснює контролюючі функції у сфері реєстрації. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 707/477/20.
Враховуючи викладене, оскаржуваний Наказ Мін`юсту прийнятий у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому підстави для його скасування відсутні.
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних рішень в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених у апеляційній скарзі обставин.
Враховуючи викладене колегія констатує, що усі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
В контексті викладено колегія враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у справі що переглядається, суд першої інстанції належним чином суду зазначив підстави, на яких воно ґрунтуються.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги 

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта. 
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі № 910/7784/24 залишити без змін.
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано, - 07.05.2026.

Головуючий суддя В.А. Корсак 

Судді С.О. Алданова

С.І. Буравльов