Номер провадження 2/243/220/2026
Номер справи 243/10252/25
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«14» квітня 2026 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого - судді Гончарової А.О.,
з участю: секретаря судового засідання - Слободкіної Т.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі Наказу № 29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року, цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, комунального підприємства Слов`янської міської ради «Керуюча компанія №4» про встановлення факту проживання та порядку користування житловим приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, комунального підприємства Слов`янської міської ради «Керуюча компанія №4» про встановлення факту проживання та порядку користування житловим приміщення, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що її батько, ОСОБА_2 , був наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлову площу № 103 серії Б, виданого 12 липня 2002 року. До складу родини наймача входили позивач - ОСОБА_3 , та її мати та дружина наймача - ОСОБА_4 . Батько та мати зареєстрували своє місце проживання за даною адресою - АДРЕСА_2 , та постійно, до дати смерті фактично там проживали. Однак, скористатися своїм правом на приватизацію квартири не встигли - мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, батько позивача був позбавлений можливості приватизувати квартиру у зв`язку з введенням військового стану та забороною проведення процедури приватизації на період військового стану на території Донецької області. Позивач в цій квартирі проживала з 1996 року та до того часу, як уклала шлюб з ОСОБА_5 , була зареєстрована за даною адресою з 04.10.2005 року по 20.11.2015 року. Місце реєстрації змінила також у зв`язку з укладенням шлюбу, оскільки зареєструвала своє місце проживання разом з чоловіком. Проте, рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 грудня 2021 року шлюб між позивачем та її чоловіком було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач повернулася до даної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де і проживає до теперішнього часу разом з донькою. Однак, зареєструвати своє місце проживання у цій квартирі вона не має можливості, оскільки не є її власником та право власності на квартиру взагалі не оформлено на жодну особу. Отримати квартиру у спадщину вона також не має можливості, оскільки батько також не був власником квартири, оскільки не встиг скористатися своїм правом на приватизацію. Оскільки ОСОБА_2 мав право користування даною квартирою за життя на законних підставах, вважає, що до складу спадщини після його смерті увійшло право постійного користування квартирою, а вона є його єдиним спадкоємцем. Виходячи з вищенаведених норм права позивач має право на укладення договору найму квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , наймачем якої був її батько - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В зв`язку з викладеним, позивач просить суд встановити факт постійного її проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 2 грудня 2021 року; визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати КП Слов`янської міської ради "Керуюча компанія № 4" укласти з нею договір найму квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач, ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просили задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача, Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без участі представника військової адміністрації, також надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач звернулась до КП «Керуюча компанія №4» з проханням укласти з нею договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи відсутність розпорядження Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про зміну наймача та реєстрації особи в приміщенні вказаної квартири, КП «Керуюча компанія №4» не може укласти договір найму. Позивач була зареєстрована за вказаною адресою з 04.10.2005 року до 20.11.2015 року. Позивач постійно не проживала разом з наймачем з 20.11.2015 року. Позивач має право постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , а тому не має підстав для визнання за нею права користування спірною квартирою. На сьогоднішній день спірна квартира не приватизована, в ній не зареєстровано жодної особи. Наймач квартири ОСОБА_2 із заявою щодо приватизації квартири не звертався. В додаткових письмових поясненнях зазначив, що відповідачем з метою встановлення факту користування житлом, було здійснено обстеження санітарно-технічного стану будинку, та встановлено, що доступ до квартири перекритий плитою ОСБ та з пояснень сусідки в квартирі тривалий час ніхто не проживає. Біля квартири наявні квитанції про сплату комунальних послуг. Крім того, 15.02.2026 статті 61-65 Житлового Кодексу, які регулювали порядок укладання договорів найму житла у відповідності з умовами цього кодексу, втратили чинність. Таким чином, оскільки норми Житлового Кодексу України, на які посилається позивач у позовній заяві скасовані, у позивача відсутні правові підстави для задоволення її позовних вимог. На підставі поданих доказів просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник відповідача, комунального підприємства Слов`янської міської ради «Керуюча компанія №4», до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
ОСОБА_2 був наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлову площу № 103 серії Б, виданого 12 липня 2002 року. До складу родини наймача входили дружина - ОСОБА_4 , та дочка - ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.11.2021 року.
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16.02.1989 року, батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
30.07.2011 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 30.07.2011 року.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02.12.2021 року у справі №243/10628/21 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був розірваний.
Батько позивача, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 06.11.2024 року.
Постановою приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігун В.В. від 12.08.2025 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки не надано правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.
Згідно з довідкою відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської військової адміністрації від 15.09.2025 року за адресою: АДРЕСА_2 , в період з 04.12.1996 року по 15.09.2025 року були зареєстровані: ОСОБА_1 з 04.10.2005 року по 20.11.2015 рік, ОСОБА_2 з 04.12.1996 року по 06.11.2024 року, ОСОБА_4 з 04.12.1996 року по 13.12.2021 року.
Листом КП СМР «Керуюча компанія №4» від 16.09.2025 року повідомлено ОСОБА_1 , що КП СМР «Керуюча компанія №4» не може укласти договір найму з ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю розпорядження Слов`янської МВА про зміну наймача (особового рахунку) та реєстрації особи в приміщенні квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки Відділу зберігання інвентаризаційних справ об`єктів нерухомого майна Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 08.07.2025 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 01.01.2013 року в КП «БТІ» не зареєстроване.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.06.2025 року, відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відсутні. 
23.01.2026 року комісією Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району здійснено обстеження санітарно технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та складений акт, згідно якого встановлено, що доступ до квартири АДРЕСА_1 - відсутній, доступ на поверх перекритий плитою ОСБ. Зі слів сусідки з першого поверху в квартирі тривалий час відсутні мешканці.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності
Відповідач у відзиві посилається на втрату норм ЖК УРСР від 15.02.2026 року, проте суд не приймає вказане заперечення до уваги, оскільки спірні відносини між сторонами виникли до 15.02.2026 року.
Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 61 ЖК УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до вимог частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими.
Згідно частини 1 статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина 2 статті 65 ЖК УРСР).
Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Одночасно, в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 01.11.1996р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано про те, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому, гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно положень ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації особи в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання.
Вказане узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який тлумачить поняття «житло» як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 р.).
Судом під час розгляду справи було здійснено допит свідка ОСОБА_9 , яка показала, що з позивачкою має добрі сусідські стосунки. Свідок мешкає у квартирі АДРЕСА_4 , а позивачка у квартирі АДРЕСА_5 . Квартира АДРЕСА_5 належала батькам позивачки, які проживали в ній з 1996 року. Позивачка ОСОБА_10 виросла у цій квартирі. Батько помер у 2024 році, а мати приблизно у 2021 році. Щодо приватизації зазначеної квартири свідку нічого невідомо. Позивачка вийшла заміж та переїхала до чоловіка, але приблизно у 2022 році при житті батька, вона повернулась у квартиру АДРЕСА_5 , де мешкає по теперішній час. Квартира свідка на першому поверсі, а квартира позивачки на другом поверсі над її квартирою. Вона постійно чує кроки у квартирі АДРЕСА_5 , чує роботу водопроводу. Так зазначила, що бачить, як свідок з донькою прибирають територію біля квартири. Зазначає, що їй відомо, що після смерті батьків комунальні послуги за квартиру сплачує позивачка.
Допитана свідок ОСОБА_11 суду показала, що має дружні сусідські стосунки з позивачкою. Мешкає у квартирі АДРЕСА_6 . Знайома з позивачкою з 2010 року. Її квартира на 1 поверсі, квартира позивачки на другому. У Квартирі АДРЕСА_5 проживає позивачка зі своєю донькою. Позивачка коли вийшла заміж, кожного дня приїжджала до квартири. Після смерті матері вона знову почала мешкати у квартирі АДРЕСА_5 з донькою та батьком. Свідку відомо, що мати позивачки померла перед повномасштабним вторгненням, а батько помер у 2024 році.
Таким чином, факт проживання позивача за спірною адресою підтверджений в судовому засіданні показами свідків.
Крім того, з ордеру на житлову площу № 103 серії Б, виданого 12 липня 2002 року, вбачається, що ОСОБА_6 , є в переліку осіб, яким надано ордер на вселення в житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 .
Також, позивач сплачувала комунальні послуги за утримання квартири, платіжні інструкції були подані позивачем разом з позовною заявою.
Відповідачем на підтвердження факту не проживання позивача за спірною адресою надано «Акт обстеження санітарно-технічного стану жилого будинку (жилого приміщення)». Суд звертає увагу, що вказаний акт фіксує фізичний знос, наявність аварійних ділянок, пошкоджень, а також відповідність санітарним нормам, а не факт проживання/не проживання особи. Крім того, в акті є посилання на свідка, проте не вказано його ПІБ та адреси проживання. Враховуючи викладене, суд не приймає вказаний акт як належний доказ по справі.
З викладеного вбачається, що вказані обставини поряд з показами свідків дають достатні підстави для висновку, що позивач фактично проживала в спірній квартирі, тому саме таке приміщення було постійним місцем її проживання з грудня 2021 року, як члена сім`ї наймача та у зв`язку з чим вона набула права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у спр.№ 521/10070/14 виніс постанову 23 січня 2018 року та констатував, що дії власника, щодо виселення особи, яка проживала у гуртожитку після смерті її чоловіка, який на законних підставах користувався кімнатою у ньому, є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.
Відповідно до ст.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР).
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позивачем доведено факт набуття нею права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем.
Обґрунтовуючи своє рішення суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо вимоги позивача про зобов`язання КП Слов`янської міської ради "Керуюча компанія № 4" укласти з нею договір найму квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.
Згідно з частиною дев`ятою статті 265 ЦПК України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.
У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №915/1401/17 фактично зроблений правовий висновок, що у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в позові та в резолютивній частині судового рішення в обов`язковому порядку мають вказуватися позовні вимоги та рішення суду з кожної спірної умови договору або умови всього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору.
Тобто, вирішуючи дану категорію спорів у своїх рішеннях суди повинні зазначати, зокрема, у рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору.
В частині другій статті 61 ЖК УРСР визначено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого виданий ордер.
Позивач при пред`явленні позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму квартири до позовної заяви не додала проект договору.
Крім того, щодо позовної вимоги про зобов`язання КП Слов`янської міської ради "Керуюча компанія № 4" укласти з нею договір найму квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , то вона задоволенню не підлягає, оскільки укладення договору найму буде наслідком визнання права користування і не потребує зобов`язання судовим рішенням.
Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню в частині встановлення факту постійного її проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 2 грудня 2021 року та визнання за нею права користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 355, 356 ЦПК України, суд,- 

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, комунального підприємства Слов`янської міської ради «Керуюча компанія №4» про встановлення факту проживання та порядку користування житловим приміщення - задовольнити частково.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , за адресою: АДРЕСА_2 , з 2 грудня 2021 року. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2026 року. 

Суддя Слов`янського
міськрайонного суду
Донецької області А.О. Гончарова