ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 травня 2026 року
м. Харків
справа № 645/8284/25 
провадження № 22-ц/818/2382/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря: Смелянець К.І.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року, постановлене під голоуванням судді Ульяніч І.В., - 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 , в якій з урахуванням уточнень просиввидати обмежувальний припис ОСОБА_2 на строк один рік з заборонами щодо: перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , наближення на 50 м до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , а саме: - місця проживання: АДРЕСА_1 , місця роботи: АДРЕСА_2 та місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , місця заняття спортом: АДРЕСА_3 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним; ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 або контактування з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГУ. Приблизно у червні 2022 року заявник познайомився з ОСОБА_2 у м. Кременчук Полтавської області, яка також є військовослужбовицею та на той час проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 НГУ. Через деякий час у заявника та заінтересованої особи почалися близькі стосунки. У березні 2023 року для проходження подальшої військової служби ОСОБА_1 було переведено до м. Харкова та ОСОБА_2 також перевелась до м. Харкова для проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 . Після переїзду до міста Харкова заявник та заінтересована особа почали жити разом. Однак, вже з літа 2024 року сторони припинили стосунки та стали проживати окремо, причиною чого були постійні сварки та необґрунтовані ревнощі з боку ОСОБА_2 , заборона спілкуватися з колишньою дружиною та неповнолітніми дітьми заявника. Після припинення відносин ОСОБА_2 почала переслідувати заявника, що виражалось в надісланні численних повідомлень у месенджерах з образами, погрозами фізичної розправи, приниженням та іншими психологічно травмуючими висловлюваннями. ОСОБА_2 . Неодноразово з`являлась побіля місця проживання заявника, чекала біля під`їзду, стежила за ним під час пересування містом, здійснювала дзвінки в нічний час, дзвонила в двері, вимагаючи вийти. Під час спільного проживання, ОСОБА_2 незаконно отримала доступ до телефону заявника, де зберігалися фотокопії його документів, зберігла їх до свого телеяону та після припинення відносин, намагалася через різні фінансові установи отримати кредитні кошти на його ім`я. Судом першої інстанції помилково не взято до уваги той факт, що заявник та ОСОБА_2 перебували у відносинах та спільно проживали у період з 2023 року по серпень 2024 року, що також підтверджено представником заінтересованої особи у судовому засіданні в суді першої інстанції. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що з матеріалів справи, а саме з текстових повідомлень в мобільному банкінгу та соціальних мережах на адресу заявника з погрозами, образами та принизливими коментарями, його переслідування, образливі написи на дверях квартири, порушення недоторканності приватного життя та пошкодження майна, є протиправними та можуть свідчити про вчинення щодо заявника правопорушення, яке на погляд суду, не пов`язано саме із домашнім насиллям та не підпадає під дію застосування Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», враховуючи відсутність доказів про те, що заявник та ОСОБА_2 мешкали разом однією родиною або були подружжям, або іншими родичами, а можуть свідчити про вчинення щодо заявника адміністративних або кримінальних правопорушень.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що з відповіді Відділу поліції № 2 Управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області вбачається, що в період з 2024 року по теперішній час в ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області зареєстровано заяви ОСОБА_1 . 
З довідки від 08 липня 2024 року вбачається, що капітан поліції Скляр С.С., розглянувши матеріали ІКС ІПНП № 7554 від 10 червня 2024 року вcтановив, що 10 червня 2024 року до відділу поліції № 2 надійшло повідомлення ОСОБА_1 про те, що за адресою - м. Харків, пр. Г. Харкова, 138, можливо його колишня дівчина насипала цукор до баку для бензину його ТЗ. Під час проведення перевірки, від ОСОБА_1 . Надійшло клопотання про припинення проведення перевірки за вказаним фактом, так як інцидент було вирішено самостійно, претензій останній ні до кого не має та мати не буде. До ОВС звернувся передчасно, допомоги поліції стосовно вказаного факту, ОСОБА_1 не потребує. 
З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 16 жовтня 2025 року до ЧЧ ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській облаcті надійшла ухвала Немишлянського районного суду м. Харкова про зобов`язання уповноваженої особи внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за фактом заяви ОСОБА_1 від 26 вересня 2025 року, передбаченої ч. 1 ст. 182 КК України, тобто порушення недоторканності приватного життя. 
Відповідно до п. 1.1, 1.3. Договору оренди житлового приміщення від 01 квітня 2023 року, укладеного між ОСОБА_4 (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар), орендодавець представляє орендареві в користування строком на 2 роки квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Квартира передається для проживання Орендареві та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проживання інших осіб, не вказаних в договорі, допускається за письмовою згодою Орендодавця. 
Відповідно до умов договору оренди житлового приміщення від 01 серпня 2024 року, укладеного мід ОСОБА_6 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендарем), орендодавець представив орендарю в користування строком на 2 роки квартиру яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування заяви зазначає, що він є військовослужбовцем та проходить службу в в/ч НОМЕР_1 НГУ. Приблизно в червні 2022 року в АДРЕСА_5 заявник познайомився з ОСОБА_2 , яка також є військовослужбовицею та на той час проходила службу у військовій частині НОМЕР_2 НГУ. Через деякий час у них почалися близькі стосунки. У березні 2023 року для проходження подальшої військової служби заявника було направлено до м. Харкова. Оскільки на той час між ними були дуже сильні почуття, ОСОБА_2 також перевелася до м. Харкова у в/ч НОМЕР_1 . Після переїзду до м. Харкова сторони почали мешкати разом. Проте відносини між ними тривали недовго. З літа 2024 року сторони припинили стосунки та стали жити окремо. Підставою для цього були постійні та необґрунтовані ревнощі з боку ОСОБА_2 , заборона спілкуватися, як із колишньою дружиною, так із неповнолітніми дітьми заявника, які мешкають у Німеччині. Саме ОСОБА_2 змусила заявника подати на розлучення з дружиною. Після припинення цих стосунків ОСОБА_2 почала постійно переслідувати заявника, що виражалося в надсиланні численних повідомлень у месенджерах (Viber, Telegram тощо) та SMS з образами, погрозами фізичної розправи, приниженнями та іншими психологічно травмуючими висловлюваннями. Повідомлення містять конкретні фрази, на кшталт: «Я тебе знайду», «Тобі не сховатися», «Будеш шкодувати» тощо. Деякі з них супроводжуються нецензурною лексикою, що має на меті принизити честь, гідність заявника, та викликає в нього постійне почуття тривоги, страху за своє життя та безпеку близьких. При цьому вона направляла повідомлення з різних телефонних номерів. Заявник почав блокувати їх в усіх месенджерах та соціальних мережах, після чого, вона перейшла до нової тактики: почала відправляти через додаток Приват 24 кошти в розмірі 1 гривні, де в коментарях зазначала різні погрози та образи. ОСОБА_2 неодноразово з`являлася біля місця проживання заявника, чекала біля під`їзду, стежила за ним під час пересування містом, здійснювала дзвінки в нічний час, дзвонила в двері, вимагаючи вийти, чим порушувала спокій та чинила психологічний тиск. Під час спільного проживання ОСОБА_2 незаконно отримала доступ до телефона заявника, де зберігалися фотографії його документів, зокрема паспорта та ідентифікаційного коду, а також фотографії документів колишньої дружини Заявника, перефотографувала їх та намагалася через різні фінансові установи отримати кредити на ім`я заявника та його колишню дружину. Заявнику та ОСОБА_7 приходили численні повідомлення про необхідність пройти верифікацію. У зв`язку з тим, що верифікацію вона не змогла пройти, то і кредит оформити також не змогла. Крім того, під час спільного проживання ОСОБА_2 неодноразово фотографувала заявника. У подальшому ці фото вона пересилала різним людям в інтернеті, представляючись ОСОБА_1 , та надавала їм його номер телефону. Після цього ті люди телефонували йому особисто. Від імені заявника вона реєструвалася на різних сайтах знайомств, де й спілкувалася від його імені, а потім надавала його номер телефону. У вересні 2025 року в той час, коли заявник перебував у відпустці в Німеччині, де відвідував своїх дітей, у додатку йому прийшло повідомлення, що його сім-карту було відновлено, хоча він її не втрачав і вона весь час була з ним у робочому стані. Зателефонувавши до компанії Київстар щодо надання інформації йому було повідомлено, що сім-картку перевипущено в зв`язку з її втратою. Таким чином, компанії було надано особисті дані та інформацію заявника, яка необхідна для підтвердження належності номера телефону. Аналогічні дії ОСОБА_2 намагалася зробити з його номером у Водафоні. На декілька днів номер телефону заявника було заблоковано, але перевипуск карти не відбувся. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 отримала його номер телефону, вона змогла отримати доступ до його месенджерів, внаслідок чого додала оголену фотографію заявника на заставку месенджерів, яку бачать усі його знайомі. Крім того, ОСОБА_2 погрожує, що направить оголені фотографії заявника його дітям, повідомляє стороннім особам про неіснуючі його борги перед нею, внаслідок чого йому надходять від них погрози про фізичну розправу. Заявник постійно перебуває в стресовому стані, відчуває психологічний тиск із боку колишньої співмешканки, внаслідок чого погіршилася якість його життя. Постійний шантаж та погрози з боку ОСОБА_2 призводить до перебування в постійному стресі, до безсоння, тривоги. У зв`язку з вищевикладеним він був змушений звернутися до відділу поліції з заявою про порушення кримінального провадження. ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП у Харківській області 17.10.2025 року було внесено відомості до ЄРДР № 12025226220000415, за ознаками складу кримінального правопорушення ч.1 ст. 182 КК України. У зв`язку з наведеним заявник вважає, що ОСОБА_2 вчиняє психологічне насильство відносно нього, є високим вірогідність продовження чи повторного вчинення насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи. Такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту з метою превентивного уникнення можливості настання тяжких наслідків до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.
Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, який регулює дану категорію правовідносин, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:1) подружжя;2) колишнє подружжя;3) наречені;4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя);5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти;6) особи, які мають спільну дитину (дітей);7) батьки (мати, батько) і дитина (діти);8) дід (баба) та онук (онука);9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка);10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка);11) рідні брати і сестри;12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука);13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням;15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Відповідно до п 2. ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з вимогами п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до ч. 1 статті 350-6 ЦПК України суд, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняла щодо нього психологічне та фізичне насильство, з приводу чого він неодноразово звертався до правоохоронних органів та вимушений був звернутися із заявою про видачу обмежувального припису. На підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надає копію договори оренди житлового приміщення від 01 квітня 2024 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , з якого вбачається, що квартира передається для проживання Орендареві та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що зазначення у договорі оренди нежитлового приміщення щодо передачі квартири в оренду ОСОБА_1 членам його сім`ї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не підтверджує факту спільного проживання заявника із заінтересованою особою. Даний договір ОСОБА_2 не підписаний, обставини, зазначені у ньому не підтверджені. Доказів спільного проживання заявника та заінтересованої особи на даний час або в минулому, ведення спільного господарства та інші притаманні подружжю або членам родини чи співмешканцям, наявні права та обов`язки, матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю за однією адресою, доказів того, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання та відповідно вчинення саме домашнього насилля, у зв`язку з чим заява не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:        О.В. Маміна
Судді:          Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова