Справа № 385/646/26 
Провадження № 2/385/349/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
04.06.2026 року        м. Гайворон
Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Венгрина М. В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів`до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в :
позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» в позовній заяві, що подана засобами системи «електронний суд», просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 19190,00 грн за кредитним договором № 7498530 від 10.07.2025, що укладений  ОСОБА_1 з ТОВ «Мілоан» та судові витрати, що складаються з судового збору і витрат на правничу допомогу.
Стислий виклад позиції сторін
позиція позивача
В обґрунтування вимог позивач вказує, що 10.07.2025 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1  укладено кредитний договір № 7498530 в письмовій формі в особистому кабінеті позичадьника, що створений в ініформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та \або відповідний мобільний додаток товариства чи інші засоби, відповідно до п. 6 кредитного договору. 
24.11.2025 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 24.11.2025, відповідно до умов якого ТОВ “Мілоан” відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні права вимоги. Тому, з врахуванням реєстру боржників від 24.11.2025 № 24.11.2025 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до відповідачки в сумі 19190,00 грн, з яких 5000,00 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням, 1350,00 грн - сума заборгованості за комісією за надання кредиту, 5840,00 грн - сума заборгованості по комісії за обслуговування кредиту, 7000,00 грн заборгованості з неустойкою (штраф, пеня).
ОСОБА_3 у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТОВ«ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором не подав, хоча в силу положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала судді про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 27.04.2026 вважається врученою їй04.05.2026, тобто у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно відповідачка свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навела.
Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від її учасників до суду не надходило.
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі
Ухвалою судді від 27.04.2026 відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.
Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке
Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.
Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з ч. 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав ОСОБА_2 , встановив наступне.
Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення
Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У свою чергу системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 ст. 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів, мотиви суду
Судом встановлено, що 10.07.2025 ОСОБА_1 звернулась через сайт miloan.ua до ТОВ “Мілоан” з заявою на отримання кредиту № 7498530 (а.с. 13).
10.07.2025 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1  укладено договір про споживчий крелит № 7498530 (а.с. 6-11), відповідно до п. 1.2-1.6 якого умови надання кредиту є наступними: сума кредиту становить 5000,00 грн., кредит надається загальним строком на 360 днів з 10.07.2025, термін повернення кредиту 05.07.2026. Загальні витрати позичальника за кредитом складають 17410,00 грн. Денна процентна ставка0,97 %. Комісія за надання кредиту - 1350,00 грн (27 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту), комісія за обслуговування кредиту 16060,00 грн, що нараховується за ставкою 14,60 відсотків від суми кредиту в перший день кожного наступного розрахункового періоду за попередній розрахунковий період. Тип процентної ставкифіксована, проценти нараховуються за ставкою 0,0010 % річних та складатимуть 0,00 грн. Згідно з п. 2.1 вищевказаного Договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти № НОМЕР_1 .Кредитний договір ОСОБА_1 підписала електронним підписом шляхом використання 10.07.2025 о 17:59 одноразового ідентифікатора «327622».
Згідно графіку платежів (а.с. 12), який є додатком до вказаного договору кредит має бути погашений за 23 платежі, перший через 30 днів після його видачі - 09.08.2025, наступні - що 15 днів, останній 05.07.2026.
Також ОСОБА_1 10.07.2025 ознайомилась з паспортом споживчого кредиту (а.с. 15-16).
Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 5000,00 грн підтверджується платіжним дорученням № 157493045 від 10.07.2025, призначення платежу - кошти згідно договору 7498530, отримувач ОСОБА_1 картка № НОМЕР_2 (а.с. 19).
24.11.2025 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ “ФК “ЄАПБ” було укладено договір факторингу № 24112025 (а.с. 23-27), за яким фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт - відступити факторові право грошової вимоги.ю строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суми основного зобов`язання по кредиту, комісію за надання кредиту, проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, неустойку та/або проценти за порушення грошового зобов`язання та інші платежі згідно кредитних договорів, право на одержання яких належить клієнту. Перехід прав вимоги відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників та набуває відповідні права вимоги.
Згідно акту прийому-передачі реєстру боржників від 24.11.2025 вбачається, що такий підписаний сторонами - ТОВ “Мілоан” та ТОВ “ФК “ЄАПБ” (а.с. 28).
З платіжної інструкції від 25.11.2025 (а.с. 29) вбачається, що ТОВ “ФК “ЄАПБ” сплатило ТОВ “Мілоан” сплатило 4135169,77 грн в якості оплати за договором факторингу № 24112025 від 24.11.2025.
З Реєстру боржників від 24.11.2025 вбачається, що за договором факторингу № 24112025 від 24.11.2025 відступлено права вимоги до ОСОБА_1 за договором 7498530 на загальну суму 19190,00 грн (а.с. 30). 
Таким чином суд вважає доведеним перехід права вимоги до відповідачки до ТОВ “ФК “ЄАПБ” за договором № 7498530.
Аналізуючи наданий позивачем кредитний договір суд звертає увагу, що такий підписаний відповідачем ОСОБА_1 10.07.2025 о 17:59за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «327622». Доказів зворотного суду не надано.
Слід вказати, що в заявці на отримання коштів в кредит від 10.07.2025 відповідачкою було вказано власні персональні дані, номер телефону, адресу та номер картки (а.с. 13), такі ж дані містяться і в самому кредитному договорі.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Таким чином в суду відсутні сумніви в тому, що договір між сторонами було укладено.
Платіжне доручення доводить виконання первісним кредитором ТОВ «Мілоан» свого обов`язку за кредитним договором № 7498530 від 10.07.2025 щодо надання коштів в кредит в сумі, обумовленій сторонами в договорі.
Жодних доказів на спростування факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто існування між первісним кредитором та відповідачкою договірних відносин позичальника і кредитора, ОСОБА_1 суду надано не було.
Також надані суду докази доводять перехід права вимоги за договором до позивача – ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», враховуючи долучені договори факторингу, підписані реєстри боржників.
Суд при цьому зауважує, що згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. А у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Та вказує, що аргументів щодо недійсності правочинів стороною відповідача не заявлялось.
Таким чином, судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором № 7498530 від 10.07.2025 перейшло від ТОВ «Мілоан» до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З розрахунку заборгованості ОСОБА_1  за Кредитним договором № 7498530, що здійснений TOB «Мілоан» (а.с. 21), вбачаються наступні дані по кредиту: дата видачі – 10.07.2025, сума – 5000,00 грн, заборгованість - 19190,00 грн, з яких 5000,00 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням, 1350,00 грн - сума заборгованості за комісією за надання кредиту, 5840,00 грн - сума заборгованості по комісії за обслуговування кредиту, 7000,00 грн заборгованості з неустойкою (штраф, пеня). 
Суд погоджується з наданими позивачем розрахунком, однак вказує на таке.
Із досліджених судом письмових доказів, наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог, які суд вважає належними та допустимими, судом встановлено, що відповідачка отримала кредит в ТОВ «ФК «Мілоан» в сумі 5000,00 грн на умовах строковості та платності, строк 360 днів, комісія за надання кредиту - 1350 грн (27 %), комісія за обслуговування кредиту - 16060,00 грн (14,60 %), проценти - 0,0010 % річних. Дата надання кредиту 10.07.2025, повернення кредиту, сплата комісії за надання кредиту, комісії та процентів має здійснюватись відповідно до графіку платежів, остаточний термін повернення кредиту - 05.07.2026. Відповідачка коштів на погашення кредиту, процентів, відповідно до умов договору не вносила, допустивши заборгованість, в тому числі прострочивши строкові платежі понад 1 календарний місяць. Зокрема суд звертає увагу, що 09.08.2025 мало бути сплачено 1350 грн комісії, 24.08.2025 730 грн комісії та 5,00 грн тіла кредиту.
Частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування`передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. При цьому, кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Суд зазначає, що справді в кредитному договорі № 7498530відсутнє положення про право кредитодавця вимагати дострокового повернення споживчого кредиту при умові затримання сплати процентів понад 1 місяць.
Також позивач при зверненні до суду з позовом не покликався та не надавав доказів направлення відповідачці ОСОБА_1 досудової вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, матеріали справи не містять доказів, що позивач (кредитор) направляв вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу отримано.
Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, кредитодавець не може заявляти вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту у позовній заяві. Подання кредитодавцем позову є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин. Тому таке подання не можна кваліфікувати як вимогу у розумінні статті 16 Закону України «Про споживче кредитування». Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши на підставі Закону вимогу про дострокове повернення коштів за договором, у споживача (позичальника) немає обов`язку здійснити таке дострокове повернення.
Враховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд доходить до висновку, що у споживача ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, строк сплати яких не настав на момент подання позову.
Позовна заява надійшла до суду 20.04.2026.
Як вбачається з графіку платежів (а.с. 17), станом на 20.04.2026 відповідачкою мало бути сплачено за кредитом 13110,00 грн, з яких 1350,00 грн комісії за надання кредиту, 11680,00 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості, 80,00 грн тіла кредиту.
Таким чином суд вважає правильним стягнути заборгованість саме в цій частині.
При цьому суд зазначає, щодо обґрунтованості нарахування комісії за надання кредиту. Так правовідносини сторін регулюютьсяЗаконом України «Про споживче кредитування», який є спеціальним законом у цій сфері. Згідно з пунктом 4 частини 1статті 1 цього Закону, загальні витрати за споживчим кредитом включають, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Таким чином, чинне законодавство прямо передбачає право кредитодавця включати до витрат за кредитом комісію, пов`язану з його наданням та обслуговуванням такого. Судом встановлено, що комісія як за надання так і за обслуговування кредиту визначена у кредитному договорі, погоджена сторонамита включена до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальних витрат за кредитом, з чим ОСОБА_1 погодилась, підписавши договір. Нарахування комісії відповідає умовам договору та включено у загальну вартість кредиту, тому відповідає нормам пункту 4 частини 1 статті1, частини 2 статті8 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи принцип свободи договору (стаття 627 ЦК України) та презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а також те, що відповідачка не заперечувала дійсність зазначених пунктів договору.
Окремо слід вказати щодо нарахування неустойки (штрафу, пені).
Відповідно достатті 4 ЦК Україниоснову цивільного законодавства України становитьКонституція України. Основним актом цивільного законодавства єЦивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно доКонституції Українита цьогоКодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщоЦК Українита інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписиЦК України(постанови від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Згідно з пунктом 18розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05години 30хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Оскільки неустойка за кредитним договором від 10.07.2025 нарахована за період воєнного стану, то відповідач звільняється від обов`язку її сплати на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ».
Таким чином, позовна вимогащодо стягнення неустойки в сумі 7000,00 грн задоволенню не підлягає.
У зв`язку з наведеним позов підлягає частковому задоволенню та з відповідачки слід стягнути 13110,00 грн заборгованості за кредитним договором, з яких 1350,00 грн комісії за надання кредиту, 11680,00 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості, 80,00 грн тіла кредиту. В решті позову слід відмовити.
Розподіл судових витрат
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Позивачем при зверненні до суду з позовом, що поданий через підсистему «Електронний суд» сплачено судовий збір, з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 в розмірі 2662,40 грн. 
Оскільки позов задоволено частково, то згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1818,87 грн сплаченого судового збору (13110,00/19190,00х2662,40).
Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат матеріали справи не містять.
Керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 289, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (місцезнаходження : 07400, м. Бровари Київської області, вул.Лісова, буд.2, поверх 4, ЄДРПОУ 35625014) до  ОСОБА_1  (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 13110,00 грн заборгованості за кредитним договором № 7498530 від 10.07.2025, з яких 1350,00 грн комісії за надання кредиту, 11680,00 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості, 80,00 грн тіла кредиту та 1818,87 грн судового збору, а всього 14928 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцятьвісім) грн 87 коп.
В решті позову - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 04.06.2026.

Суддя: М.  В.  ВЕНГРИН 

Дата документу 04.06.2026