ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року місто Київ.
Справа № 761/48391/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6890/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2025 року (у складі судді Фролова І.В.)
у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2  про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування недійсним.
На адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_3 - адвоката Хуторного Дмитра Володимировича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
У своїй заяві представник заявника просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, а саме: на легковий автомобіль марки "Toyota Yaris" 2013 року випуску, синього кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак " НОМЕР_2 ".
Свою заяву представник заявника обґрунтовує тим, що у позовній заяві було заявлено вимогу про поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати за Позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля марки "Toyota Yaris" 2013 року випуску, синього кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак " НОМЕР_2 " вартістю 154 282, 50 грн.
Зазначене нерухоме майно було набуте сторонами у власність в період їхнього шлюбу.
Заявник стверджує, що 23 вересня 2025 року Відповідачка уклала договір дарування та здійснила перереєстрацію автомобіля марки "Toyota Yaris" 2013 року випуску, синього кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак " НОМЕР_2 " на нового власника, чим порушує майнові права Позивача
Оскільки предметом позову є поділ спільного майна сторін, яке вони набули у власність під час спільного проживання, такі дії Відповідача матимуть наслідком неможливість виконання судового рішення про поділ спільного майна, а подальший захист прав та інтересів Позивача потребуватиме додаткових звернень до суду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Хуторного Дмитра Володимировича про забезпечення позову - задоволено у повному обсязі.
Накладено арешт на спірне майно, а саме: на легковий автомобіль марки "Toyota Yaris" 2013 року випуску, синього кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак " НОМЕР_2 ".
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник відповідача 12 січня 2026 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені заяви. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до договору дарування від 23 вересня 2025 року власником спірного автомобіля є мати відповідача, яка як учасник до розгляду справи не залучена.
Вважає, що позивач може претендувати на частку в розмірі 23,35% вартості автомобіля, а тому накладення арешту на весь транспортний засіб обмежує права відповідача, як власника 76,7% оскаржуваного майна, та перевищує розмір мойнових вимог,що свідчить про неспіврозмірність.
Зазначає, що заявник не надав жодних належних доказів того, що існує реальна загроза відчуження майна для подальшого уникнення виконання рішення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
18 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу, яким просив ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Вважає, що накладення арешту на спірне майно є належним способом захисту порушених прав та інтересів Позивача до вирішення справи по суті судом.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги. Представник позивача Хуторний Д.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції враховував роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне. 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано позитивне вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 83 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Предметом позову у даній справі є поділ спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу та визнання договору дарування транспортного засобу недійсним. 
Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві, та знаходиться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 23 вересня 2025 року спірний транспортний засіб, "Toyota Yaris" 2013 року випуску, синього кольору, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак " НОМЕР_2 ", перереєстровано на нового власника - ОСОБА_5 , по договору дарування. Зазначену перереєстрацію було вчинено до подачі позову (14 листопада 2025 року) і про вчинення таких дій позивачу було відомо, оскільки саме цей договір дарування ним оскаржується в суді. Однак ОСОБА_5 , ні на час подачі заяви про забезпечення позову, ні на час постановлення оскаржуваної ухвали, ні на час апеляційного перегляду даної заяви не залучена до справи як її учасник, не є відповідачем у справі.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що накладення арешту на майно ОСОБА_5 , коли така фізична особа не є учасником справи, може мати більш негативні наслідки, в тому числі і порушення прав інших осіб, ніж ризики невиконання рішення суду про поділ майна та визнання договору недійсним, в разі задоволення позову. Такий вид забезпечення позову є неспівмірними з заявленими позовними вимогами лише до ОСОБА_2 , яка не є власником транспортного засобу на час звернення з позовом до суду.
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення
ухвалено без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та постановити в цій частині нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах  ОСОБА_2  - задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2025 року - скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 20 травня 2026 року. 

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова