ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 квітня 2026 року 	Справа № 280/1324/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області, третя особа – Селянське (фермерське) господарство «Дарья», про скасування податкового повідомлення - рішення,
ВСТАНОВИВ:
17 лютого 2026 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач), третя особа – Селянське (фермерське) господарство «Дарья» (далі – третя особа), в якому позивач просить суд скасувати податкове повідомлення – рішення від 25.09.2025 №580986-24/08-29.
Ухвалою суду від 23.02.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що спірне податкове повідомлення – рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що зобов`язання визначене у спірному податковому повідомленні – рішенні розраховано по земельним ділянкам з кадастровими номерами 2321584500:02:001:0110 площею 16,5002 га, 2321584500:01:004:0039 – 4,0044 га, 2321584500:01:004:0040 – 4,0 га. Позивач зазначає, що зазначені земельні ділянки були розподілені між іншими особами у 2020 році на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, у зв`язку з чим земельні ділянки припинили своє існування як об`єкт цивільних прав. Позивачка зазначає, що податковим органом безпідставно нараховуються їй податкові зобов`язання щодо мінімального податкового зобов`язання на земельні ділянки з кадастровими номерами 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0039 та 2321584500:01:004:0040, які відсутні в Державному земельному кадастрі. Також, позивачка зазначала про те, що мінімальне податкове зобов`язання щодо утворених земельних ділянок сплачує С(Ф)Г «Дарья», відповідно до п.38-1.3 Податкового кодексу України, яке орендує ці земельні ділянки. З урахуванням викладеного у позовній заяві, позивачка просила задовольнити позовні вимоги.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень послався на те, що Відповідно до пп.170.14.3 п.170.14 ст.170 ПКУ та інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, ГУ ДПС у Запорізькій області правомірно сформувало податкове повідомлення-рішення від 25.09.2025 №580986-24/08-29 в частині нарахування мінімального податкового зобов`язання за 2024 рік на загальну суму 32230,07 грн. по земельним ділянкам за кадастровими номерами 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 є платником податку з доходів фізичних осіб відповідно до норм пп.162.1.11 п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України як фізична особа - резидент, яка володіє та/або користується (орендує (суборендує), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, у частині мінімального податкового зобов`язання. Відповідач зазначає, що посилання позивачки на те, що вона не є користувачем земельних ділянок, оскільки такі передані у користування С(Ф)Г «Дарья» є безпідставними, оскільки Законом України від 30.11.2021 р. №1914-IX Податковий кодекс України доповнено статтею 381 , якою передбачено державна реєстрація речового права відповідно до законодавства для визначення суб`єкта-платника МПЗ за земельну ділянку, то, відповідно Орендар та Орендодавець, з метою визначення речового права – права власності чи/або права користування на підставі договорів оренди, суборенди, емфітевзису, постійного користування тощо, у відповідності до положень статті 381 Податкового кодексу та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», повинні внести зміни до договорів та провести державну реєстрацію речових прав. Якщо фермерське господарство користується земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності членів фермерського господарства, без державної реєстрації переходу такого права користування, то обов`язок з визначення загального МПЗ виникає у власників земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Відповідач зазначає, що позивач є власником земельних ділянок, які віднесені до сільськогосподарських угідь. Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі – Реєстр речових прав) за громадянкою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) станом на 31.12.2024 рахуються земельні ділянки 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039. Також, відповідач вказував на те, що згідно Реєстру речових прав по земельним ділянкам 2321584500:02:001:0110 речове прав погашено 26.06.2025 09:22:33, 2321584500:01:004:0040 речове прав припинено 02.07.2025 14:32:43, 2321584500:01:004:0039 речове прав припинено 02.07.2025 14:39:45. Відповідно у 2024 році вказані земельні ділянки перебували у власності/користуванні ОСОБА_1 . Відповідач зазначає, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь які відомості по передачу земельних ділянок з кадастровими номерами 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039 у оренду чи інше користування у 2024 році – відсутні. З урахуванням викладеного у відзиві на позовну заяву, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено про те, що С(Ф)Г «Дарья» використовувало спірні земельні ділянка за кадастровими номерами 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039 загальною кількістю 24,5 га, які розташовані на території Михайло-Лукашівської сільської ради у своій господарській діяльності з 1995 року та 2002 року відповідно до актів на право постійного користування виданих засновнику(голові) ОСОБА_1 . СФГ сплачувало податки відповідно до чинного законодавства. Зазначено, що починаючи з 2021 року земельний масив розташований на території Михайло-Лукашівської сільської ради в 24,5 га де раніше були визначені межі по земельним ділянкам з кадастровими номери 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039 ОСОБА_2 продовжує використовувати, але вже відповідно до договорів оренди укладених між господарством та фізичними особами. Третя особа вказує на те, що мінімальне податкове зобов`язання сплачує С(Ф)Г «Дарья» (23791978) відповідно до п.38-1.3 ПКУ, яке орендує ці земельні ділянки. Копія Податкової декларації платника єдиного податку 4 група С(Ф)Г «Дарья» та розрахунок МПЗ за 2024 рік додається.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.
Судом встановлено, що 25.09.2025 ГУ ДПС у Запорізькій області сформовано податкове повідомлення – рішення №580986-24/08-29, яким ОСОБА_1 визначено до сплати за 2024 рік податкове зобов`язання (позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків та збору) в розмірі 32230,07 грн.
З розрахунку до податкового повідомлення – рішення встановлено, що таке сформовано щодо земельних ділянок:
кадастровий номер 2321584500:02:001:0110, площа земельної ділянки 16,5002, сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за місцем знаходження земельної ділянки 21663,26 грн.;
кадастровий номер 2321584500:01:004:0040, площа земельної ділянки 4,0440, сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за місцем знаходження земельної ділянки 5309,40 грн.;
кадастровий номер 2321584500:01:004:0039, площа земельної ділянки 4,0044, сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за місцем знаходження земельної ділянки 5257,41 грн.
Позивачка, не погодившись з правомірністю прийняття спірного рішення, оскаржила його в адміністративному порядку до ДПС України.
Рішенням ДПС України від 09.01.2026 №762/6/99-00-06-01-02-06 залишено без змін ППР ГУ ДПС у Запорізькій області від 25.09.2025 №580986-24/08-29, а скаргу – без задоволення.
Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням – рішенням, позивачка звернулася з даним позовом до суду.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Судом встановлено, що підставою для прийняття спірного ППР стали висновки податкового органу про те, що позивач станом на 31.12.2024 є власником земельних ділянок, які віднесені до сільськогосподарських угідь: 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039, щодо яких в Реєстрі відсутні відомості про передачу їх в оренду чи інше користування.
Позивачка обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що вона не є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039, оскільки у добровільному порядку відмовилася він права на них, а у 2020 році такі земельні ділянки було розподілені між фізичними особами на підставі наказу ГУ Держгеокадарсту у Запорізькій області.
Суд зазначає, що пунктом 170.14 статті 170 Податкового кодексу України (далі – ПК України) визначено особливості визначення загального мінімального податкового зобов`язання платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь.
Відповідно до пп.170.14.1 п.170.14 ст.170 ПК України, для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.
Підпунктом 170.14.2 пункту 170.14 статті 170 ПК України визначено, що у разі передачі таких земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, їх розмір враховується при визначенні загального мінімального податкового зобов`язання орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) таких земельних ділянок у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно пп.170.14.3 п.170.14 ст.170 ПК України, визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.
Мінімальне податкове зобов`язання обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та/або на підставі оригіналів чи належним чином засвідчених копій відповідних документів платника податків, зокрема документів, що підтверджують право власності/користування.
Зі змісту наведеного слідує, що загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається власнику земельних ділянок за умови не передання ним земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, в оренду або інше користування.
Згідно з пп. 38-1.1.4 п. 38-1.1, п. 38-1.3, 38-1.4 ст. 38-1 ПК України мінімальне податкове зобов`язання визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.
У разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом.
У разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.
У разі відсутності державної реєстрації переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) на загальних підставах за податковий (звітний) рік.
Згідно з підпунктом 381.1.2 статті 381 ПК України мінімальне податкове зобов`язання щодо земельної ділянки, нормативна грошова оцінка якої не проведена, обчислюється за формулою: МПЗ = НГО x S x К x М / 12, де: МПЗ мінімальне податкове зобов`язання; НГО - нормативна грошова оцінка 1 гектара ріллі по Автономній Республіці Крим або по області з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю; S - площа земельної ділянки, гектарах; К - коефіцієнт, що становить 0,05; М - кількість календарних місяців, протягом яких земельна ділянка перебуває у власності, оренді, користуванні на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) платника податків.
Відповідно підпункту 381.1.4 статті 381 ПК України, мінімальне податкове зобов`язання визначається за період володіння (користування) земельною ділянкою, який припадає на відповідний податковий (звітний) рік.
Згідно пункту 381.3 статті 381 ПК України у разі передачі земельних ділянок в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування мінімальне податкове зобов`язання визначається для орендарів, користувачів на інших умовах таких земельних ділянок у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 381.4 статті 381 ПК України встановлено, що у разі переходу права власності або права користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди, на земельну ділянку, віднесену до сільськогосподарських угідь, від одного власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) до іншого власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) протягом календарного року та за умови державної реєстрації такого права відповідно до законодавства, мінімальне податкове зобов`язання щодо такої земельної ділянки визначається для попереднього власника, орендаря, користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) за період з 1 січня такого календарного року до початку місяця, в якому припинилося право власності на таку земельну ділянку, або в якому така земельна ділянка передана в користування (оренду, суборенду, емфітевзис), а для нового власника, орендаря або користувача на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) - починаючи з місяця, в якому він набув право власності або право користування, у тому числі оренди, емфітевзису, суборенди на таку земельну ділянку, та враховується у складі загального мінімального податкового зобов`язання кожного з таких власників або користувачів.
Слід зазначити, що відповідно до ст.125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Права власності/користування земельними ділянками повинні бути оформлені та зареєстровані відповідно до законодавства.
Процедура й підстави внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру врегульовані Законом від 7 липня 2011 року №3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон №3613-VI) та Порядком №1051.
Відповідно до положень статті 1 Закону № 3613-VI державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
За приписами частини десятої статті 24 Закону № 3613-VI державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:
поділу чи об`єднання земельних ділянок.
якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника;
ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
За змістом пункту 114 Порядку №1051 державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:
1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання;
2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру;
3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.
Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації: набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора; відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи; зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.
Отже, імперативним обов`язком Державного кадастрового реєстратора є скасування державної реєстрації земельної ділянки, у разі поділу земельних ділянок, яка проводиться на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу.
З матеріалів справи судом встановлено, що за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 2321584500:02:001:0110, загальною площею 16,5002, було сформовано 9 земельних ділянок, які передані громадянам:
ОСОБА_1 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0133 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307580912020, сформований 05.06.2020);
ОСОБА_3 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0134; 
ОСОБА_4 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0135 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307580932020, сформований 05.06.2020);
ОСОБА_5 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0136 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307580942020, сформований 05.06.2020); 
ОСОБА_6 , земельна ділянка площею. 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0137 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307580952020, сформований 05.06.2020);
ОСОБА_7 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0138 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307580962020, сформований 05.06.2020);
ОСОБА_8 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0139 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307580972020. сформований 05.06.2020);
ОСОБА_9 , земельна ділянка площею 0,5002 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0141 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307613382020, сформований 15.06.2020);
ОСОБА_10 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:02:001:0142 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307613392020, сформований 15.06.2020).
За рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 2321584500:01:004:0039, загальною площею 4,0044, було сформовано 2 земельні ділянки, які передані громадянам:
ОСОБА_11 земельна ділянка площею 1,9939 га, кадастровий номер 2321584500:01:004:0050 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-23076 І4802020, сформований 15.06.2020);
ОСОБА_12 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:01:004:0052 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307614792020, сформований 15.06.2020).
Також, за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 2321584500:01:004:0040, загальною площею 4,0, було сформовано 2 земельні ділянки, які передані громадянам:
ОСОБА_13 , земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:01:004:0048 (витяг з Державного земельного кадастру індексний номер НВ-2307613002020 сформований 15.06.2020);
ОСОБА_14 земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер 2321584500:01:004:0047.
Отже, матеріалами справи підтверджується факт поділу земельних ділянок 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039, та формування за їх рахунок нових земельних ділянок, які зареєстровані у Кадастрі з присвоєнням кадастрових номерів.
Разом з тим, з незалежних від позивачки обставин державними реєстраторами під час реєстрації земельних ділянок, які утворилися в результаті поділу земельних ділянок 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039, не було прийнято рішення про скасування реєстрації земельних ділянок 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039 та відповідно припинено права позивачки на земельні ділянки які не існують, у зв`язку з чим склалася ситуація коли декілька осіб мали право на одну й ту саму земельну ділянку (її частину).
За таких обставин, хоча на момент прийняття спірного податкового повідомлення – рішення позивачка і значилася, як власник (постійний користувач) земельних ділянок 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039, проте таких земельних ділянок фактично не існувало у зв`язку із їх поділом та утворенням нових земельних ділянок.
Отже, у даному випадку відсутній об`єкт – земельна ділянка (2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039), щодо якої можливе справляння мінімального податкового зобов`язання.
Також, судом встановлено, що новоутворені земельні ділянки, що виникли у зв`язку із поділом земельних ділянок 2321584500:02:001:0110, 2321584500:01:004:0040 та 2321584500:01:004:0039, надані власниками у користування Селянського (фермерського) господарства «Дарья», яке у встановленому порядку сплатило зобов`язання щодо новоутворених земельних ділянок.
За таких обставин, визначення зобов`язання позивачці фактично призведе до подвійного оподаткування одних і тих самих земельних ділянок, що не відповідає меті запровадження мінімального податкового зобов`язання за користування земельними ділянками, що віднесені до сільськогосподарських угідь.
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Як зазначено Європейським судом з прав людини у п.71 Рішення по справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Заява №29979/04): «71. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п.73). … Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п.58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). …».
З урахуванням викладеного, оскільки недоліки у відомостях Державного земельного кадастру сталися не з вини позивачки, то визначення їй податкового зобов`язання спірним податковим повідомленням – рішенням є безпідствним.
Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ 44118663), третя особа – Селянське (фермерське) господарство «Дарья» (70042, Запорізька область, Запорізький район, с.Михайло-Лукашеве, вул.Молодіжна, буд.25, код ЄДРПОУ 23791978), про скасування податкового повідомлення - рішення – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення – рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 25.09.2025 №580986-24/08-29.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1331,20 грн. (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова