КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 372/2347/25 Головуючий у суді першої інстанції - Сташків Т.Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7416/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліна Павлівна про визнання недійсним договору дарування, 
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року АТ «Райффайзен Банк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П., про визнання недійсним договору дарування.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 грудня 2023 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» укладений договір про надання овердрафту.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за зазначеним договором овердрафту між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладені договори поруки від 05 грудня 2023 року.
У жовтні 2024 року виникла прострочена заборгованість за договором овердрафту.
На вимогу АТ «Райффайзен Банк» про дострокове повне погашення заборгованості за договором про надання овердрафту у розмірі 970 905,52 грн сторони не реагували та заборгованість не погашали.
Тому, 10 грудня 2024 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду з позовом до ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором овердрафту у розмірі 970 905,52 грн.
Проте, 29 квітня 2025 року з інформаційної довідки реєстру нерухомого майна АТ «Райффайзен Банк» довідалося, що 18 грудня 2024 року ОСОБА_1 відчужила нерухоме майно на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П., зареєстрованого в реєстрі за № 3753, номер запису про право власності 58067490, яка ймовірно є її матір`ю.
Таким чином, АТ «Райффайзен Банк» вважає, що відчуження ОСОБА_1 квартири на користь матері ОСОБА_2 на підставі договору дарування у період виникнення простроченої заборгованості та після пред`явлення ним до суду позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості є фраудаторним правочином, тобто таким, який укладено з метою уникнення відповідальності перед кредитором - АТ «Райффайзен Банк».
Посилаючись на викладене, позивач просив суд:
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 18 грудня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П., зареєстровано в реєстрі за № 3753.
Скасувати рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грудня 2024 року, індексний номер: 76686494, номер запису про право власності: 58067490, дата державної реєстрації: 18 грудня 2024 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1568366732116.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 рокупозов задоволено. 
Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 18 грудня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П., зареєстровано в реєстрі за № 3753, - недійсним.
Рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грудня 2024 року, індексний номер: 76686494, номер запису про право власності: 58067490, дата державної реєстрації: 18 грудня 2024 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1568366732116, - скасовано.
Стягнуто із ОСОБА_1  на користь АТ «Райффайзен Банк» судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь АТ «Райффайзен Банк» судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідачка  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про фіктивність договору дарування є припущенням, не ґрунтується на жодних доказах, що прямо заборонено статтею 89 ЦПК України. Крім того, на час вчинення спірного правочину було відсутнє будь-яке судове рішення про стягнення боргу з ОСОБА_1 чи щодо обтяження майна, що виступило предметом договору дарування, відсутнє відкрите виконавче провадження.
Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази неплатоспроможності ОСОБА_1 , докази відсутності в неї іншого майна, за рахунок якого можливе погашення заборгованості перед банком. 
За таких обставин у даній справі відсутні будь-які докази того, що відчуження квартири за спірним договором дарування потягло за собою наслідки у вигляді неплатоспроможності боржника ОСОБА_1 , а тому підстави для визнання такого договору недійсним з підстав його фраудаторності відсутні.
Зазначає, що позивачем обраний, а судом першої інстанції застосований неналежний спосіб захисту. Так, суд, визнавши спірний договір дарування квартири недійсним, також скасував рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грудня 2024 року. Натомість, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційної дії щодо прав на це майно чи відповідного рішення державного реєстратора не є належним способом захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Райффайзен Банк» адвокат Хуторянець О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь представник позивача АТ «Райффайзен Банк» адвокат Хуторянець О.В., який проти апеляційної скарги заперечили, просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що  05 грудня 2023 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» укладений договір про надання овердрафту № 015/3187/1569858 за умовами якого АТ «Райффайзен Банк» надає ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» протягом строку доступності договору Овердрафту можливість використання Овердрафту в межах Поточного ліміту, а Позичальник зобов`язався використати Овердрафт за цільовим призначенням, вказаним в пункті 1.9 зазначеного договору, з дотриманням вимог Законодавства України, погасити Овердрафт/Кредитну заборгованість, сплатити відсотки та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені Договором, у строки, передбачені Договором, але не пізніше Дати закінчення Строку Овердрафту (п. 1.1. та 1.2. Договору Овердрафту) (а.с. 8-15).
Крім того, 05 грудня 2023 року з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Договором Овердрафту між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 015/3187/1569858/П1, за умовами якого Поручитель зобов`язався відповідати перед Кредитором солідарно з Позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору. Порукою за Договором поруки забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України сум тощо (а.с. 16-18).
Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання забезпечених зобов`язань у тому ж обсязі, що і Позичальник, в порядку та строки, визначені Основним договором, у тому числі при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання Забезпечених зобов`язань (п. 1.2. Договорів поруки-1-2).
Відповідно до п. 2.1. Договорів поруки-1-2, у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) Позичальником всіх або окремих Забезпечених зобов`язань Кредитор набуває права вимагати від Поручителя виконанням ним як солідарним боржником забезпечених зобов`язань та сплати заборгованості за забезпеченими зобов`язаннями, а Поручитель - зобов`язаний виконати вимоги Кредитора щодо виконання забезпечених зобов`язань та сплатити заборгованість за забезпеченими зобов`язаннями.
Згідно п. 2.2. Договорів поруки-1-2, Поручитель зобов`язується здійснити виконання забезпечених зобов`язань протягом 10 (десяти) календарних днів з дати відправлення Кредитором відповідної вимоги та в обсязі, зазначеному в такій вимозі. Єдиною підставою для визначення Кредитором у Вимозі розміру забезпечених зобов`язань, що підлягають виконанню Поручителем, є дані аналітичного обліку та рахунки, що ведуться установою Кредитора для визначення грошових зобов`язань Позичальника перед Кредитором за Основним договором. Вимога Кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання Поручителем забезпечених зобов`язань в розмірі, визначеному Кредитором у Вимозі. Кредитор має право направляти вимоги Поручителю будь-яку кількість разів до повного виконання забезпечених зобов`язань.
Відповідно до п. 5.1. Договорів поруки-1-2, у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, встановлених Договором, Сторони несуть відповідальність згідно законодавства України та положень Договору. До регулювання правовідносин, які не врегульовані Договором, застосовуються відповідні норми законодавства України.
Строк поруки, що встановлена Договорами поруки-1-2, за кожним забезпеченим зобов`язанням становить 5 (п`ять) років від дня закінчення строку/настання терміну виконання відповідного Забезпеченого зобов`язання (п. 6.2. Договорів).
Як вказує позивач, Банком належним чином виконано свої зобов`язання надавши Позичальнику кредитні кошти у сумі визначеній Кредитним договором.
ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» порушено умови Договору Овердрафту в частині своєчасного та належного виконання зобов`язань внаслідок чого за Позичальником виникла прострочена заборгованість. У зв`язку з чим Кредитор має право вимагати достроково повного виконання Позичальником та Поручителями своїх зобов`язань за вказаним Договором.
Станом на 22 листопада 2024 року загальна сума заборгованості за договором становить 970 905,52 грн, з якої:
- 943 341,10 грн заборгованість за кредитом;
- 27 564,42 грн заборгованість за відсотками (розрахунок а.с. 21).
27 листопада 2024 року на поштову адресу ОСОБА_1 . Банком направлено повідомлення/вимогу № 188/2/967 від 27 листопада 2024 року про дострокове повне погашення заборгованості за договором про надання Овердрафту (а.с. 19-20).
АТ «Райффайзен Банк» зазначає, що у зв`язку з відмовою Позичальника та поручителями у добровільному порядку погасити заборгованість, 10 грудня 2024 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором Овердрафту у розмірі 970 905,52 грн (справа № 917/2230/24).
18 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с. 95).
Відповідно до п. 1 зазначеного договору Дарувальник подарував та передав Обдарованій , а Обдарована прийняла в дар від Дарувальника квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 18 грудня 2024 року № 00048540546, ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 (а.с. 104-106).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 18 грудня 2024 року № 00048540457   ОСОБА_5 змінала прізвище після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_5 »; власне ім`я по батькові « ОСОБА_5 » (а.с. 107-109).
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, провадження № 61-4679св21.
Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) дійшов наступних правових висновків.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
-наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Як було встановлено у ході розгляду справи судом першої інстанції, 05 грудня 2023 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» укладений договір про надання овердрафту № 015/3187/1569858 за умовами якого АТ «Райффайзен Банк» надає ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» протягом строку доступності договору Овердрафту можливість використання Овердрафту в межах Поточного ліміту, а Позичальник зобов`язався використати Овердрафт за цільовим призначенням, вказаним в пункті 1.9 зазначеного договору, з дотриманням вимог Законодавства України, погасити Овердрафт/Кредитну заборгованість, сплатити відсотки та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені Договором, у строки, передбачені Договором, але не пізніше Дати закінчення Строку Овердрафту (п. 1.1. та 1.2. Договору Овердрафту) (а.с. 8-15).
05 грудня 2023 року з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Договором Овердрафту між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 015/3187/1569858/П1, за умовами якого Поручитель зобов`язався відповідати перед Кредитором солідарно з Позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору. Порукою за Договором поруки забезпечується виконання забезпечених зобов`язань у повному обсязі, включаючи, але не обмежуючись, сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та сплату нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України сум тощо (а.с. 16-18).
Встановлено, що ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ» порушено умови Договору Овердрафту в частині своєчасного та належного виконання зобов`язань внаслідок чого за Позичальником виникла прострочена заборгованість.
27 листопада 2024 року на поштову адресу ОСОБА_1 . Банком направлено повідомлення/вимогу № 188/2/967 від 27 листопада 2024 року про дострокове повне погашення заборгованості за договором про надання Овердрафту (а.с. 19-20).
АТ «Райффайзен Банк» зазначає, що у зв`язку з відмовою Позичальника та поручителями у добровільному порядку погасити заборгованість, 10 грудня 2024 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ТОВ «ЛІБРА ОЙЛ», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором Овердрафту у розмірі 970 905,52 грн (справа № 917/2230/24).
18 грудня 2024 року, тобто, через вісім днів після звернення банку до суду із зазначеним позовом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с. 95).
Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 18 грудня 2024 року № 00048540546 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 18 грудня 2024 року № 00048540457 встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 104-109).
Оскільки, ОСОБА_1 , після направлення АТ «Райффайзен Банк» повідомлення/вимогу про дострокове повне погашення заборгованості за договором про надання Овердрафту та звернення до суду з позовом щодо неї про стягнення заборгованості за Договором Овердрафту у розмірі 970 905,52 грн, невідкладно (через 8 днів) за договором дарування від 18 грудня 2024 року передала безоплатно майно ОСОБА_2 своїй матерії, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що такі дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
За таких обставин суд першої інсатнції, з`ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов правильного висновку, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази неплатоспроможності ОСОБА_1 , докази відсутності в неї іншого майна, за рахунок якого можливе погашення заборгованості перед банком, оскільки, як встановлено судом, оспорюваний правочин було вчинено відразу після звернення з позовом, в той час як заборгованість не була погашена ані на час звернення з позовом, ані на час ухвалення рішення судом першої інстанції.
При цьому, ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження своєї позиції щодо можливості погашення нею боргу за рахунок будь-якого іншого належного їй майна. В свою чергу, у судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснив суду, що на час апеляційного перегляду судовий розгляд справи про стягнення боргу завершено, тривають виконавчі дії. Однак, повне виконання рішення неможливе у зв`язку із недостатністю майна боржника.
Колегія суддів також зауважує, що у випадку існування у відповідачів реальних намірів щодо дарування належного їм майна, вони не позбавлені можливості укласти новий договір з дотриманням вимог чинного законодавства.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст складено 10 червня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома