ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
04 травня 2026 року 	Справа № 280/3004/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовом Запорізької обласної прокуратури
до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владислав Андрійович
про визнання протиправними та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Запорізької обласної прокуратури (далі – позивач) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі – відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владислав Андрійович (далі – третя особа), в якій позивач просить суд:
визнати протиправними та скасувати п. 3 постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 27.03.2026 ВП № 80624422 про відкриття виконавчого провадження та постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 27.03.2026 ВП № 80624422 про стягнення виконавчого збору.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.07.2025 зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 03.05.2025 заробітну плату, розраховану відповідно до положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, яка складається з окладу на посаді першого заступника керівника окружної прокуратури та щомісячної надбавки за вислугу років, а також інших виплат, передбачених Розділом IX Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням раніше виплачених сум. Відповідно до довідки відділу фінансування та бухгалтерського обліку, яка долучена до цієї заяви, сума перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 , розрахована на виконання рішення суду у справі № 280/4789/25, складає 54 367,25 грн. Фактично судом зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 54 367,25 грн, а тому наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер. Верховний Суд у п. 6 розділу ІІ постанови від 14.09.2022 у справі № 280/9443/21 встановив, що, задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.03.2021 у справі № 280/873/20, зокрема, зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь позивача вихідну допомогу при звільненні, а отже вирішено вимогу про захист права, що підлягає грошовій оцінці. Відповідно, за висновками цього суду, спір, вирішений рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.03.2021 у справі №280/873/20, мав майновий характер. Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Отже, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використанні останнього. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову. Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якого виступає благо, що не піддається грошовій оцінці. Аналогічний висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17 та від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, у постанові Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 280/9443/21. Так, дії державного виконавця щодо розрахунку виконавчого збору як за виконання рішення немайнового характеру, є протиправними, оскільки рішення у справі № 280/4789/25 є рішенням майнового характеру. Таким чином, дії державного виконавця щодо розрахунку виконавчого збору є протиправними, оскільки він повинен становити 5 436,70 грн (10 відсотків від 54 367,25 грн). Просить задовольнити позовну заяву.
Ухвалою судді від 13.04.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що на підтвердження цього слід звернути увагу на ч. 5, 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких розмір виконавчого збору визначається державним виконавцем одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. У разі якщо рішення у справі № 280/4789/25 розглядати як майнове, державний виконавець був би об`єктивно позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної норми, оскільки у резолютивній частині судового рішення відсутня конкретно визначена сума грошових коштів, що підлягає стягненню. За таких обставин визначити розмір виконавчого збору у відсотковому співвідношенні до суми стягнення є неможливим. Зазначене додатково підтверджує немайновий характер спору. Крім того, довідка відділу фінансування та бухгалтерського обліку, яка містить розрахунок суми перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 , була долучена лише до позовної заяви у цій справі. Станом на момент відкриття виконавчого провадження така довідка у розпорядженні державного виконавця відсутня, а відтак не могла бути врахована під час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору. Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що державний виконавець, виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження та визначаючи розмір виконавчого збору, діяв виключно в межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі №280/4789/25, яке набрало законної сили 04.03.2026, позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не виконання Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати, розрахованої відповідно до положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, а саме без урахування окладу на посаді першого заступника керівника окружної прокуратури, щомісячної надбавки за вислугу років та інших виплат, передбачених Розділом IX Закону України “Про прокуратуру”.
Зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру (нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 03.05.2025 заробітну плату, розраховану відповідно до положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, яка складається з окладу на посаді першого заступника керівника окружної прокуратури та щомісячної надбавки за вислугу років, а також інших виплат, передбачених Розділом IX Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення Запорізьким окружним адміністративним судом 19.03.2026 видано виконавчий лист щодо зобов`язання Запорізької обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 03.05.2025 заробітну плату, розраховану відповідно до положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, яка складається з окладу на посаді першого заступника керівника окружної прокуратури та щомісячної надбавки за вислугу років, а також інших виплат, передбачених Розділом IX Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком В. А. від 27.03.2026 було відкрите виконавче провадження №80624422 щодо примусового виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі №280/4789/25 щодо зобов`язання Запорізької обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 03.05.2025 заробітну плату, розраховану відповідно до положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, яка складається з окладу на посаді першого заступника керівника окружної прокуратури та щомісячної надбавки за вислугу років, а також інших виплат, передбачених Розділом IX Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням раніше виплачених сум. Пунктом 3 резолютивної частини постанови державного виконавця було визначено стягнути з боржника (позивача) виконавчий збір у розмірі 34 588,00 грн.
Крім того, постановами державного виконавця від 27.03.2026, прийнятою у цьому ж виконавчому провадженні, було стягнуто з боржника (позивача) виконавчий збір у розмірі 34 588,00 грн.
Не погоджуючись з постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 27.03.2026 та пунктом 3 резолютивної частини постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження позивач звернувся до суду з цим позовом.
Перевіряючи правомірність оскаржуваних постанов, суд зазначає наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Так, в розумінні статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ).
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За приписами статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Суд звертає увагу на те, що зміст вищенаведених правових норм свідчить про обов`язок виконавця одночасно із відкриттям виконавчого провадження вирішити питання про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
При цьому, ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII встановлює розмір виконавчого збору у розмірі 10 відсотків виходячи з суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Тож, для обрахунку розміру виконавчого збору, згідно положень ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII у рішенні, яке підлягає примусовому виконанню, має бути визначена сума, що підлягає примусовому стягненню.
В свою чергу, резолютивна частина рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі №280/4789/25 містить зобов`язання Запорізької обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 03.05.2025 заробітну плату, розраховану відповідно до положень ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, яка складається з окладу на посаді першого заступника керівника окружної прокуратури та щомісячної надбавки за вислугу років, а також інших виплат, передбачених Розділом IX Закону України “Про прокуратуру”, з урахуванням раніше виплачених сум.
Тобто, вказане рішення зобов`язує Запорізьку обласну прокуратуру вчинити дії щодо нарахування та виплати заробітної плати, однак таке рішення не визначає конкретних сум, які мають бути нараховані або стягнуті з боржника.
Таким чином, при відкритті виконавчого провадження у державного виконавця були відсутні відомості, для обрахунку виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню, так як виконавчий документ таких відомостей не містить. В свою чергу, інших документів з інформацією про такі суми державному виконавцю під час відкриття виконавчого провадження надано не було.
Суд також звертає увагу на те, що в контексті положень Закону №1404-VIII (зокрема, ст. 63) рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Тож, суд висновує, що оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі №280/4789/25 зобов`язано відповідача (боржника) вчинити певні дії, а не стягнути кошти, таке рішення не є рішенням майнового характеру.
При цьому, суд не заперечує того факту, що сам спір між ОСОБА_1 та Запорізькою обласною прокуратурою має під собою майновий інтерес (захист права на отримання належної грошової винагороди за виконану роботу) і фактичне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.07.2025 по справі №280/4789/25 має закінчитися нарахуванням та виплатою сум. Проте, це не змінює того факту, що саме рішення носить зобов`язальний характер, відповідного до якого відповідач має вчинити певні дії, а не сплатити чи нарахувати конкретну суму.
Слід також зазначити, що правові позиції у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 907/9/17 та від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, у постанові Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 280/9443/21, на які покликається позивач, не є релевантними у спірних правовідносинах, оскільки стосуються інших правовідносин (визначення розміру судового збору у цивільно-правових спорах).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України” (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
У зв`язку із відмовою у позові, розподіл судових витрат в порядку ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 241, 243-246, 255 КАС України, суд –
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, буд. 29А, код ЄДРПОУ 02909973) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13, код ЄДРПОУ 00015622), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владислав Андрійович (01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13, код ЄДРПОУ 00015622) про визнання протиправними та скасування постанов, - відмовити.
Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної статтею 287 КАС України, набирає законної сили у строк та порядку, визначеному статтею 272 КАС України.
Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної статтею 287 КАС України, оскаржується у строк та порядку, встановленому частиною 6 статті 287 КАС України.

Суддя Н.В. Стрельнікова