ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Миколаїв Справа № 915/1357/25 

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ільєвої Л.М., розглянувши справу №915/1357/25 
за позовом фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайвінг Марін Сервіс” (54010, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Водопровідна, буд. 19/9, код ЄДРПОУ 37104243)
про стягнення заборгованості в загальному розмірі 138650,52 грн. 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа – підприємець Крисін Андрій Олександрович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайвінг Марін Сервіс” про стягнення заборгованості в загальному розмірі 138650,52, у т.ч. 98000,00 грн. основного боргу, 26417,06 грн. пені, 2706,00 грн. 3% річних та 11527,46 грн. інфляційних втрат, посилаючись на наступне.
29.05.2024 року між ФОП Крисін А.О. та ТОВ «Дайвінг Марін Сервіс» було укладено договір підряду № 05/24, відповідно до п. 1.1. підрядник (позивач) зобов`язується власними силами та засобами виконати зварювальні та газорізальні роботи по ремонту корпусних конструкцій л/к «Лоцман Мажара» в обсязі згідно ремонтної відомості та здати замовнику (відповідач), а замовник зобов`язується прийняти роботи та оплатити їх. Згідно додатку № 1 до договору «Ремонтна відомість л/к «Лоцман Мажара» сторонами узгоджено перелік послуг та їх вартість на рівні 609000,00 грн., які після виконання робіт були перераховані позивачу. В подальшому, як вказує позивач, 05.11.2024 року було підписано додаткову угоду № 1 від 01.07.2024 року, відповідно до якої позивач взяв на себе зобов`язання щодо виконання додаткових робіт згідно додатку № 1 до даної додаткової угоди, а відповідач прийняти і оплатити ці роботи. Загальна вартість додаткових робіт складає 98000,00 грн.
Як зазначає позивач, п. 4 додаткової угоди № 1 від 01.07.2025 року сторони узгодили порядок розрахунків, а саме: розрахунок за виконані роботи проводиться замовником протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати підписання сторонами акту приймання-здачі виконаних робіт за цією додатковою угодою № 1.
Згодом, як вказує позивач, 01.10.2024 року між сторонами було підписано Акт приймання та здавання наданих послуг/робіт, згідно з яким: якість та кількість наданих послуг прийняті представниками ВТК Виконавця та Замовника, послуги надані в строк, акт є підставою для розрахунків. Жодних зауважень, претензій, заперечень з боку Замовника до Виконавця не надходило. Роботи фактично прийняті.
Позивач стверджує, що строк для оплати за виконані роботи, з урахуванням приписів ст. 253 ЦК України, згідно акту від 01.10.2024 року закінчився 08.10.2024 року включно. Станом на дату виставлення претензії вказані роботи залишились не закритими виконанням (не оплачені), а сума 98000,00 набула статусу «заборгованість».
З метою досудового врегулювання спору від імені позивача 25.07.2025 року на адресу відповідача було направлено претензію про виконання господарського зобов`язання (сума боргу 134654,85 грн. з урахуванням сум штрафних санкцій станом на 25.07.2025 року) за вих. № К-1. Однак, відповіді на претензію позивачем не було отримано, як і перерахування коштів, що обумовило звернення позивача до Господарського суду Миколаївської області із заявленим позовом.
Також за порушення виконання зобов`язання з оплати за надані позивачем послуги нараховано відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 11527, 46 грн., 3% річних у розмірі 2 706,00 грн., а також пеню у розмірі 26 417,06 грн. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.09.2025 вказану позовну заяву фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1357/25 за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов з дня вручення даної ухвали з наданням до відзиву доказів в обґрунтування заперечень на позов, якщо такі докази не надані позивачем.
Відповідно до відомостей, наявних у КП ДСС, відповідач – ТОВ “Дайвінг Марін Сервіс” є користувачем ЄСІТС, зареєстрований в Електронному суді та має власний кабінет в Електронному суді.
Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.
Так, ухвала суду від 21.10.2025 про відкриття провадження у даній справі № 915/1357/25 була доставлена 24.09.2025 о 10:24 год. відповідачу до наявного зареєстрованого в системі “Електронний суд” електронного кабінету в порядку ч.ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України згідно з довідкою Господарського суду Миколаївської області про доставку документа в кабінет електронного суду від 24.09.2025 р., з якої вбачається, що повідомлення про доставлення ухвали суду до електронного кабінету відповідача отримано судом 24.09.2025 о 10:31 год. 
Таким чином, перебіг встановленого відповідачу 15-тиденного строку на подачу відзиву розпочався з 24.09.2025 р., а кінцевий строк - по 10.10.2025 р.
Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав. 
З огляду на ненадання відповідачем відзиву, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Щодо строку розгляду справи суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні” та подальших Указів Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні”, починаючи з 24.02.2022, на території України діє режим воєнного стану.
За змістом статей 10, 12-2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому у Рекомендаціях, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”.
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі “Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії”.
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі “Штеґмюллер проти Авторії”).
У справі “Bellet v. France” Суд зазначив, що “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права”.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що “при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом” (див. рішення у справі “Walchli v. France”, заява №35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; “ТОВ “Фріда” проти України”, заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі “Ашингдейн проти Великої Британії”).
При цьому суд зауважує, що в м. Миколаєві періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких судді та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, враховуючи наявність загрози у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, територіальне розташування міста Миколаєва відносно зони бойових дій, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, наскільки це було можливим за вказаних умов, в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
29.05.2024 року між ФОП Крисін А.О. (підрядник) та ТОВ «Дайвінг Марін Сервіс» (замовник) було укладено договір підряду № 05/24 від 29.05.2024 р., відповідно до умов п. 1.1. якого позивач як підрядник зобов`язується власними силами та засобами виконати зварювальні та газорізальні роботи по ремонту корпусних конструкцій л/к «Лоцман Мажара» в обсязі згідно ремонтної відомості та здати замовнику, а відповідач як замовник зобов`язується прийняти роботи та оплатити їх.
Згідно з п. 1.2. договору замовник зобов`язується прийняти і оплатити виконані ним Роботи в порядку та строки, визначені цим договором та його додатками.
Пунктом 1.3. договору передбачено термін виконання робіт – 12.08.2024 р.
Відповідно до п. 2.1. договору платником за цим договором є замовник.
Згідно з п. 2.2. договору загальна вартість робіт (ціна договору) становить 609000,00 грн. без ПДВ. Перелік робіт надається в додатку 1 (від 29.05.2024 р.) до цього договору.
Пунктом 2.3. договору передбачено, що замовник здійснює авансовий платіж підряднику у розмірі 300000,00 грн. В залежності від додаткового обсягу робіт, вказана в пункті 2.2. сума може коригуватися, в сторону збільшення і зменшення (в залежності від необхідності). В такому разі сторони укладають додаткову угоду.
Відповідно до п. 2.4. договору розрахунки проводяться в національній валюті України гривні за фактично виконані роботи шляхом безготівкового перерахування коштів замовником на розрахунковий рахунок підрядника.
Пунктом 2.5. договору визначено, що розрахунки проводяться на підставі рахунків на оплату виконаних робіт, актів приймання виконаних підрядних робіт у термін 10 календарних днів з дня їх підписання.
Згідно з п. 3.9. договору прийом-передача виконаних робіт здійснюється за актами приймання виконаних підрядних робіт
Відповідно до п. 4.4.3. договору замовник зобов`язаний своєчасно виконувати розрахунки за виконані підрядником роботи в порядку та строки, які обумовлені розділом 2 цього договору. У разі несвоєчасної оплати послуг замовник оплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недоплати за кожен день прострочення.
Згідно з п. 6.1. договору сторони зобов`язані виконувати умови договору. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання, неналежне виконання, виконання з порушенням умов оголошення про проведення спрощеної закупівлі і строків, визначених даним договором
Пунктом 6.8. договору передбачено, що у разі несвоєчасної або неповної оплати виконаної роботи, замовник несе відповідальність, передбачену 625 Цивільного кодексу України з урахуванням положень п.п. 2.7. цього договору.
Відповідно до п. 8.1. договору останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2024 року, в частині зобов`язань до повного виконання їх за договором.
Пунктом 8.2. договору передбачено, що всі додатки та додаткові угоди є невід`ємною частиною договору і мають силу в тому випадку, якщо вони складені у письмовій формі та підписані представниками сторін.
Згідно з п. 8.4. договору одностороння відмова від договору не допускається, крім випадків прямо передбачених чинним законодавством України та даним договором.
В подальшому, 01.07.2024 року між сторонами було підписано додаткову угоду № 1 від 01.07.2024 року, відповідно п. 1 якої сторонами визначено додатковий обсяг робіт по ремонту корпусних конструкцій л/к «Лоцман Мажара». 
Згідно з п. 2 додаткової угоди №1 загальна вартість послуг за цією додатковою угодою складає 98000,00 грн. без ПДВ.
В п. 4 додаткової угоди №1 визначено наступний порядок розрахунків: розрахунок за виконані роботи проводиться замовником протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати підписання сторонами акту приймання-здачі виконаних робіт за цією додатковою угодою №1.
Відповідно до п. 5 додаткової угоди інші умови договору № 05/24 від 29.05.2024 року залишаються незмінними і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання.
Договір з додатковою угодою №1 підписано сторонами та скріплено печатками сторін. 
Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України (тут і далі в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як вбачається з обставин справи, між сторонами погоджено надання послуг з ремонту корпусних конструкцій л/к «Лоцман Мажара».
Наразі слід зауважити, що ремонт речі відноситься до підряду.
Згідно зі ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.
До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.
Відмінність договору підряду від договору про надання послуг полягає в тому, що за договором підряду оплачується результат, а не процес, при цьому результат є матеріальним та споживається після прийняття замовником, тоді як за договором про надання послуг оплачується саме процес надання такої послуги, яка призводить до результату. Водночас послуга споживається в процесі її надання. Тобто, об`єкт договору підряду є матеріальний, а послуга не має матеріального вираження. (п. 5.21 постанови Верховного суду від 14.09.2022 у справі №911/1967/21).
Отже, суд вважає, що правовідносини сторін у даному випадку виникли за договором підряду. Вказане відповідає положенню ч. 2 ст. 837 ЦК України, яка передбачає можливість укладення договору підряду на ремонт речі.
Так, укладений між сторонами по справі договір про корпусних конструкцій л/к «Лоцман Мажара» №05/24 від 29.05.2024 р. є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України та згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 842 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.
Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Згідно зі ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Згідно з положеннями п. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.
Згідно з п. 2.2. договору загальна вартість робіт (ціна договору) становить 609000,00 грн. без ПДВ. Перелік робіт надається в додатку 1 (від 29.05.2024 р.) до цього договору.
Згідно з п. 3.9. договору прийом-передача виконаних робіт здійснюється за актами приймання виконаних підрядних робіт
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виконано роботи за договором на загальну суму 539000,00 грн.. що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання та здавання наданих послуг/виконання робіт, а саме:
- акт від 25.06.2024 р. на суму 212500,00 грн.;
- акт від 29.07.2024 р. на суму 228500,00 грн.;
- акт від 01.10.2024 р. на суму 98000,00 грн.
Вказані акти підписано сторонами та скріплено печатками сторін без зауважень.
Наразі, позивач зазначає, що підставою звернення до суду з даним позовом була несплата відповідача за роботи, що були прийняті відповідачем за актом від 01.10.2024 р. на суму 98000,00 грн.
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Отже, прийняття відповідачем виконаних позивачем за спірним договором робіт з ремонту є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити вказані роботи відповідно до умов договору та чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Згідно з п. 2.2.6. договору замовник зобов`язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати рахунки виконавця.
За умовами п. 4 додаткової угоди №1 розрахунок за виконані роботи проводиться замовником протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати підписання сторонами акту приймання-здачі виконаних робіт за цією Додатковою угодою №1.
Як було зазначено вище, роботи, перелік яких було визначено додатковою угодою №1 від 01.07.2024 р., було прийнято відповідачем 01.10.2024 р. згідно акту приймання та здавання наданих послуг/виконання робіт від 01.10.2024 р. на суму 98000,00 грн. Відтак, в силу умов договору та п. 4 додаткової угоди №1 та приписів ст. 538, 854 ЦК України відповідач повинен був сплатити за виконані позивачем роботи до 08.10.2024 р. включно.
З метою отримання оплати за виконані роботи позивач звертався до відповідача з претензією №К-1 від 25.07.2025 р., у якій позивач вимагав погашення основної заборгованості за додатковою угодою №1 від 01.07.2024 до договору №05/24 від 29.05.2024 р. у розмірі 98000,00 грн. у строк, що не перевищує 7 банківських днів з моменту отримання претензії.
Наразі суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем зобов`язання з оплати виконаних робіт в сумі 98000,00 грн. При цьому слід зазначити, що наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував, докази, які б підтверджували факт повної оплати відповідачем за спірним договором або неможливості виконання цього зобов`язання з поважних причин в матеріалах справи відсутні. Адже, частиною першою, третьою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, якими в силу ст. 73 ГПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, суд доходить до висновку про безпідставне невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо оплати виконаних позивачем робіт. 
Між тим несплатою позивачу у повному обсязі вартості виконаних робіт в межах спірного договору відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за цим договором, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, а тому порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку.
За правилами пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.
Згідно ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є примусове виконання обов`язку в натурі.
Разом з тим у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/2842/20 Верховний Суд зазначив, що згідно з пунктом 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та абзацом 6 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання виконати умови договору лише в разі, якщо встановить, що у особи такий обов`язок наявний, але вона ухилилася від його виконання. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо виконання договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019р. по справі №910/16744/17 вказала, що такий спосіб захисту як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.
Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в заявленій позивачем в прохальній частині позову саме в сумі 98000,00 грн. за додатковою угодою №1 до договору №05/24 від 29.05.2022 р., що цілком відповідає такому способу захисту цивільних прав та інтересів позивача як примусове виконання обов`язку в натурі.
Щодо вимог про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне.
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем вартості робіт з ремонту) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п. 4.4.3. договору замовник зобов`язаний своєчасно виконувати розрахунки за виконані підрядником роботи в порядку та строки, які обумовлені розділом 2 цього договору. У разі несвоєчасної оплати послуг замовник оплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми недоплати за кожен день прострочення.
За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частина 2 статті 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”).
Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”.
Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.
Враховуючи те, що відповідачем не були своєчасно виконані зобов`язання за договором 05/24 від 29.05.2024 р. позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі 26417,06 грн. Перевіривши правомірність нарахування пені у розмірі 26417,06 грн., враховуючи п. 4.4.3 договору, суд визнав розрахунок позивача неправильним, оскільки вказаний розрахунок був здійснений позивачем без урахування приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин та на період нарахування штрафних санкцій).
Так, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
У постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18) (пункт 83).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вказаній постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).
Таким чином, у даному випадку нарахування пені повинно було здійснюватися за період з 09.10.2024 по 09.04.2025 (183 дн.) на суму неоплачених робіт 98000,00 грн., що зазначена позивачем у розрахунку, а саме:
- за період з 09.10.2024 по 12.12.2024 пеня складає 4525,14 грн. (98000,00 х (2 х 13,00) / 366 дн. х 65 дн. / 100);
- за період з 13.12.2024 по 31.12.2024 пеня складає 1373,61 грн. (98000,00 х (2 х 13,50) / 366 дн. х 19 дн. / 100);
- за період з 01.01.2025 по 23.01.2025 пеня складає 1667,34 грн. (98000,00 х (2 х 13,50) / 365 дн. х 23 дн. / 100);
- за період з 24.01.2025 по 06.03.2025 пеня складає 3270,25 грн. (98000,00 х (2 х 14,50) / 365 дн. х 42 дн. / 100);
- за період з 07.03.2025 по 09.04.2025 пеня складає 2829,92 грн. (98000,00 х (2 х 15,50) / 365 дн. х 34 дн. / 100).
Відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення пені в сумі 13666,25 грн. 
Щодо нарахування 3% річних суд зазначає наступне.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.
Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати виконаних робіт, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних на існуючу суму боргу за період з 09.10.2024 по 10.09.2025 (337 дн.), судом встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних в сумі 2706,00 грн. є необґрунтованим, оскільки позивачем не враховано різну кількість днів у 2024 та 2025 роках. Судом здійснено перерахунок 3% річних за період з 09.10.2024 по 10.09.2025 (кінцевий строк визначений позивачем) на суму боргу 98000,00 грн., що визначена позивачем у розрахунку, та встановлено, що 3% річних за порушення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати складають 2712, 62 грн. (98000,00грн. х 3% х 84 дн. : 366 дн.: 100) + (98000,00 х 3% х 253 дн. : 365 дн.: 100). 
Водночас, беручи до уваги, що суд не може вийти за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України), стягненню з відповідача підлягає сума 3% річних та інфляційних втрат, що заявлені позивачем, а саме 3% річних у розмірі 2706,00 грн.
Щодо нарахованих інфляційних втрат суд зазначає наступне. 
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.
Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.
Так, у позовній заяві позивачем наведено розрахунок інфляційних втрат на суму боргу за період з жовтня 2024 по липень 2025 у розмірі 11527,47 грн. Дослідивши та перевіривши здійснені позивачем розрахунки інфляційних втрат у розмірі 11527,47 грн., судом встановлено, що розрахунок інфляційних втрат був здійснений позивачем обґрунтовано, а саме: за період з жовтня 2024 р. по липень 2025 р. позивачем нараховано інфляційні втрати на суму заборгованості у розмірі 98000,00 грн. (98000,00 грн. х 1,11762728 – 98000,00 грн.) Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 11527,47 грн. відповідно.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича частково обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, тому підлягають частковому задоволенню.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача, пропорційно задоволеним вимогам, що складають 2749,53 грн. (125899,72 грн. х 3028,00 / 138650,52 грн.).
Щодо заяви позивача про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. суд зазначає наступне.
Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що в прохальній частині позову заявником заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.
Статтею 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
В ч. 4-7 ст. 129 ГПК України передбачено інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. 
Наразі на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 23.07.2025 р., акт прийняття-передачі наданих послуг від 10.09.2025 р., квитанція прибуткового касового ордеру №10/09 на суму 15000,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії МК № 001016 виданого Радою адвокатів Миколаївської області 09.06.2023 року, ордер на надання правничої допомоги серії ВЕ №1167562 від 10.09.2025 р. 
Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2025 р. між адвокатом Місяченко Ольгою Анатоліївною (адвокат) та фізичною особою-підприємцем Крисіним Андрієм Олександровичем (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги від 23.07.2025 р., відповідно до умов п. 1.1. якого предметом даного договору є надання адвокатом клієнту правової допомоги при захисті його прав та інтересів, а саме стягнення з ТОВ «Дайвінг Марін Сервіс» заборгованості за договором № 05/24 від 29.05.2024 року та додаткової угоди № 1 від 01.07.2024 року, у тому числі, але не виключаючи, при підготовці та поданні заяви (позовної заяви) до суду з будь-якими вимогами, не обмежуючись правовою природою їх виникнення, а також в частині представлення інтересів в усіх підприємствах, державних установах, приватних організаціях, незалежно від їх форм власності, підпорядкування і галузевої належності, в тому числі в органах Міністерства юстиції України, місцевого самоврядування, правоохоронних органах (включаючи органи прокуратури, Національної поліції (внутрішніх справ), в податкових органах, органах державної виконавчої служби (приватного виконавця), в органах нотаріату (в тому числі в державних нотаріальних конторах, перед державними і приватними нотаріусами), в судах (в тому числі загальних, адміністративних, господарських, загальної юрисдикцій, апеляційних, касаційних інстанціях), в банках та інших кредитних установах, з усіх питань, в тому числі таких, шо містять банківську таємницю, в судових установах будь-якої ланки України, так і за її межами, в адміністративних, третейських, господарських судах, місцевих судах та органах виконавчої служби, а саме цивільні, трудові, господарські, адміністративні та кримінальні справи, з усіма правами, наданими законом заявнику, позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, обвинуваченому, захиснику, стягувану, кредитору, боржнику, заінтересованій особі, в тому числі з правом подання заяв, скарг, клопотань, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, змінення предмету та розміру позову, одержання виконавчого листа до стягнення, з правом одержання присудженого майна або грошей, знайомитися з матеріалами справи, робити з них будь-які витяги, робити з матеріалів будь-які виписки, знімати копії з документів долучених до справ, отримувати копії рішень, ухвал, постанов та інших процесуальних документів, що стосуються судових справ та інших справ (проваджень) брати участь у всіх судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, надавати усні та письмові пояснення суду, оскаржувати рішення суду, а також користуватись іншими процесуальними правами, наданими клієнту, пов`язаних із його захистом; представленням інтересів, в обсязі й порядку, передбаченому в даному договорі; подавати та підписувати від імені клієнта заяви, запити, повідомлення, претензії, скарги, клопотання та інші документи до фізичних осіб, юридичних осіб різних форм власності, а також до органів державної влади та місцевого самоврядування, в тому числі до органів державної реєстрації прав різних рівнів, утворених Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, без обмежень. 
Згідно з п. 1.2. договору за даним договором адвокат надає правову допомогу, а клієнт приймає надану правову допомогу, вчасно оплачує таку допомогу (гонорар).
Пунктом 2.1. договору передбачено, що адвокат за цим договором має право: подавати (направляти) та підписувати за клієнта всі документи, в тому числі заяви, клопотання, вимоги, позовні заяви (в тому числі адміністративні позови), скарги, претензії, відповіді на них, апеляційні та касаційні скарги на рішення, ухвали, постанови суду, господарського суду, адміністративного суду, судах загальної юрисдикції, третейського суду, заяви (скарги) про перегляд судових рішень у зв`язку з ново виявленими обставинами та винятковими обставинами, а також відзиви та заперечення на них, клопотання тощо; отримувати адресовані клієнту почтові відправлення, у тому числі поштові відправлення з оголошеною цінністю; знати про час, дату і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються клієнта; заявляти клопотання та відводи; давати усні та письмові пояснення в судових та інших установах, підприємствах та організаціях, які займаються розглядом справи клієнта у разі виникнення такої необхідності; від імені клієнта засвідчувати та подавати копії документів та інших доказів, брати участь у їх дослідженні, подавати інші документи; наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають в ході судового процесу, якщо це дозволяється процесуальним законодавством; заперечувати проти клопотань, заяв і доводів осіб, які беруть участь у справі та осіб, які є іншими учасниками судового процесу: знайомитись з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження до нього, зокрема, з приводу його неправильності чи неповноти; прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами (знайомитись з технічним записом), робити з нього копії, подавати письмові зауваження до нього, зокрема з приводу неправильності чи неповноти; подавати виконавчі документи до стягнення, отримувати присуджене майно або гроші; користуватися правами, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, але не обмежуючись: підписувати та подавати заяви про відкриття виконавчого провадження, знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні і письмові пояснення в процесі виконавчих дій, висловлювати свої доводи, міркування з усіх питань, шо виникають у ході виконавчого провадження (виконавчих дій), у тому числі при (встановлення вартості майна, інше), заперечувати проти клопотань, заяв, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження, заявляти відводи у випадках передбачених цим законом, оскаржувати дії або бездіяльність державного виконавця або приватного виконавця; здійснювати необхідні розрахунки; сплачувати за клієнта будь-які кошти (мито, збори, послуги інше) необхідні під час виконання даного договору; вчиняти інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду уповноважень із які на думку адвоката будуть доцільними для правильного і ефективного виконання цього договору, користуватись всіма іншими процесуальними правами, наданими Цивільним кодексом України. Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Митним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, іншими актами законодавства України та актами міжнародного права. 
Пунктом 4.1. договору визначено, що розмір гонорару, строки сплати й інших платежів за даним договором становить 15000,00 грн. без урахування додаткових витрат адвоката для виконання умов даного договору.
Відповідно до п. 5.1. результати надання правової допомоги за даним договором можуть оформлятись відповідним двостороннім актом здачі-прийому виконаних робіт. акти підписуються сторонами не пізніше 3 (трьох) днів з дня отримання.
Згідно з п. 9.1. договору даний договір набуває чинності від дня його підписання сторонами та діє до його виконання.
В подальшому, 10.09.2025 р. між адвокатом та клієнтом було складено та підписано акт прийняття-передачі наданих послуг, відповідно до якого виконавець з 23.07.2025 р. по 10.09.2025 р. надав клієнту правові послуги згідно договору про надання юридичних послуг від 23.07.2025 р., а клієнт прийняв надані послуги, а саме:
- вивчено та проаналізовано наданий клієнтом договір підряду № 05/24 від 29.05.2024 з додатками та додаткової угоди до договору № 1 з додатками, акти приймання-здавання виконаних робіт - 1000,00 грн. (п. 1.1 акту);
- вивчено та проаналізовано документацію, в тому числі фінансову, податкову та облікову, щодо виконаних ремонтних робіт за договором від 29.05.2024 року, які надають право вимоги до ТОВ «Дайвінг Марій Сервіс» про стягнення боргу та підготовлено і направлено претензію боржнику про сплату заборгованості - 2000,00 грн. (1.2. акту);
- вивчено та проаналізовано судову практику з питань стягнення заборгованості за договорами підряду, підстави виникнення та реалізації форс-мажорних обставин, нарахування штрафних санкцій за договором: пені, 3% річних, інфляційних втрат, тощо - 2000,00 грн. (п. 1.3 акту);
- підготовлено до господарського суду Миколаївської області позовну заяву про стягнення боргу за договором № 05/24 від 29.05.2024 року, 3% річних, витрат від інфляції та пені за договором (з відповідним правовим обґрунтуванням та розрахунками) - 10000,00 грн. (п. 1.4 акту).
Згідно з п. 2 акту загальна сума витрат на адвоката за підготовку та подання позовної заяви до Господарського суду Миколаївської області становить 15000,00 грн.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи квитанцією до прибуткового касового ордера №10/09 від 10.09.20__ року., Адвокатом прийнято від ФОП Крисіна А.О. грошові кошти у розмірі 15000,00 грн. на підставі договору від 27.07.2025, акт від 10.09.2025 р.
Між тим в ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України(а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України(а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правиламистатті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.
В пунктах 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір(позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Так, слід зазначити, що наявні в матеріалах справи копії договору про надання правової допомоги від 23.07.2025 р. з копією акту про прийнятті-передачі наданих послуг від 10.09.2025, виконаних адвокатом Місяченко О.А., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом за позовом фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича щодо стягнення заборгованості, акт про прийнятті-передачі наданих послуг від 10.09.2025 р. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у заявленому розмірі, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В постанові Верховного Суду від 06.03.2024 у справі №918/535/23 сформульовано правову позицію, відповідно до якої такі дії як надання консультацій щодо обґрунтованості, процедури та перспективи розгляду касаційної скарги з урахуванням судової практики та правових висновків, підготовки відзиву (ознайомлення, визначення предмета та підстав відзиву, доказів на обґрунтування відзиву) є складовою процесу підготовки відзиву на касаційну скаргу.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що вивчення та аналіз договору підряду № 05/24 від 29.05.2024 з додатками та додаткової угоди до договору № 1 з додатками, актів приймання-здавання виконаних робіт (п. 1.1 акту), вивчення та аналіз документації, в тому числі фінансову, податкову та облікову, щодо виконаних ремонтних робіт за договором від 29.05.2024 року, які надають право вимоги до ТОВ «Дайвінг Марін Сервіс» про стягнення боргу, підготовка та направлення претензії боржнику про сплату заборгованості (п. 1.2 акту), вивчення та аналіз судової практики з питань стягнення заборгованості за договорами підряду, підстави виникнення та реалізації форс-мажорних обставин, нарахування штрафних санкцій за договором: пені, 3% річних, інфляційних втрат, тощо (п. 1.3 акту) охоплюються саме підготовкою позову. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду у справі № 925/1287/24 від 06.08.2025, послуги щодо зустрічі з клієнтом, вивчення правової проблеми, матеріалів господарської справи, консультування, вивчення матеріалів, складання правової позиції, підготовка позовної заяви та додатків до позову є єдиним комплексом юридичних послуг з формування правової позиції клієнта, що знаходить своє вираження у позовній заяві.
Водночас суд вважає цілком обґрунтованими віднесення до складу судових витрат на правову допомогу витрати в загальній сумі 10 000,00 грн. за підготовку до господарського суду Миколаївської області позовної заяви про стягнення боргу за договором № 05/24 від 29.05.2024 року, 3% річних, витрат від інфляції та пені за договором (з відповідним правовим обґрунтуванням та розрахунками) (п. 1.4 акту).
В свою чергу з урахуванням критеріїв обґрунтованості, пропорційності та розумності, суд вважає, що вище встановлений необхідно неминучий розмір витрат на правову допомогу у даній справі в сумі 10000,00 грн. може вважатись розумним та співмірним у заявленому спорі.
Відтак, дослідивши надані фізичною особою – підприємцем Крисіним Андрієм Олександровичем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, суд, при вирішенні питання щодо відшкодування витрат позивача на правничу допомогу у справі № 915/1357/25 в розмірі 15000,00 грн., керуючись правилами, встановленими у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку не покладати на відповідача всі витрати позивача за надані послуги правової допомоги.
Таким чином, враховуючи те, що рішення суду за позовом відбулось на користь позивача, відповідно витрати на правову допомогу, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи № 915/1357/25, підлягають відшкодуванню відповідачем згідно з п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України в розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Позов фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайвінг Марін Сервіс” (54010, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Водопровідна, буд. 19/9, код ЄДРПОУ 37104243) про стягнення заборгованості в загальному розмірі 138650,52 грн. задовольнити частково.
2. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайвінг Марін Сервіс” (54010, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Водопровідна, буд. 19/9, код ЄДРПОУ 37104243) на користь фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) суму основного боргу у розмірі 98000/дев`яносто вісім тисяч/грн. 00 коп., пеню в розмірі 13666/тринадцять тисяч шістсот шістдесят шість/грн. 25 коп., 3% річних в розмірі 2706/дві тисячі сімсот шість/грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 11527/одинадцять тисяч п`ятсот двадцять сім/грн. 47 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 2749/дві тисячі сімсот сорок дев`ять/грн. 53 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000/десять тисяч/грн. 00 коп.
3. В задоволенні решти частини позовних вимог фізичної особи – підприємця Крисіна Андрія Олександровича відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Ільєва