ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3875/26 Справа № 234/11832/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Доценко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги Донецької обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державного Казначейства України, Головного Управління СБУ у Донецькій та Луганських областях, Донецької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури (суддя першої інстанції Доценко С.І., повний текст рішення складено 19 грудня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

1 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державного Казначейства України, Головного Управління СБУ у Донецькій та Луганських областях, Донецької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів ,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, в якому просив стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди в загальній сумі 5 544 712 грн. 11 коп., а саме: втрачений можливий заробіток в розмірі 414 000,00 (чотириста чотирнадцять тисяч) грн., витрат пов?язаних із прибуттям до слідчого, прокурора, суду на загальну суму 15 212 грн. 11 коп.; сплачених адвокату сум у кримінальному провадженні у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп.; сплачених експертній установі за проведення психологічної судової експертизи в розмірі 15 500 грн. моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування, у розмірі 5 000 000,00 (п?ять мільйонів) грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 грудня 2025 року з урахуванням ухвали Індустріального районного суду м. Дніпра від 27 січня 2026 року про виправлення описки позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 800000 грн (вісімсот тисяч гривень, 00 коп) , понесені витрати на проїзд до суду під час розгляду кримінального провадження 3470,27 грн. (три тисячі чотириста сімдесят грн., 27 коп), а всього 803 470,27грн (вісімсот три тисячі чотириста сімдесят гривень, 27 коп.).
Із вказаним рішенням суду не погодився представник Донецької обласної прокуратури – Сущенко В.А., Петров Д.Г., та подали апеляційні скарги, в яких зазначили, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.
Скарга прокуратури мотивована тим, що для розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди законодавством передбачено спеціальну формулу – за кожен місяць безпідставного перебування під судом та слідством громадянинові має виплачуватися одна мінімальна заробітна плата.
ОСОБА_1 знаходився під слідством та судом 5 років 2 місяці 27 днів або 62,9 місяці:з 11.04.2015 (дата повідомлення про підозру) по 09.07.2020 (дата набрання вироком законної сили), у нього. виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 640 грн. (62,9 місяці * 1 600 грн).
Судом не обґрунтовано підстави збільшення розміру відшкодування у понад 8 разів. У рішенні суду не наведені істотні обставини та підстави, які збільшують розмір відшкодування моральної шкоди понад встановлений законодавством мінімум, при тому що законодавство вимагає належного обґрунтування таких підстав.
ОСОБА_3 , просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 грудня 2025 року змінити, стягнувши на користь позивача 104 110,27 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Скарга ОСОБА_1 , мотивована тим, що позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов загалом правильних висновків щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди. Проте Позивач не може погодитись з прийнятим рішенням про часткове задоволення вимог в частині компенсації моральної шкоди. Позивач вважає, що висновок про достатність суми в 800 000,00 грн., як компенсації моральної шкоди не повністю відповідає обставинам справи. На переконання Позивача, рішення суду першої інстанції має бути змінено, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 5 000 000,00 грн – задоволені саме в такому обсязі.
Вказує, що сам факт перебування справи на розгляді у касаційній інстанції об`єктивно свідчив про збереження для Позивача реального ризику відновлення кримінального переслідування та негативних правових наслідків. У таких умовах Позивач не міг вважати себе повністю реабілітованим, не мав упевненості у стабільності свого правового становища та змушений був і надалі перебувати у стані психологічного напруження, очікуючи остаточного рішення найвищої судової інстанції. Важливо також врахувати, що моральна шкода у справах про незаконне притягнення до кримінальної відповідальності оцінюється не лише формально через дату набрання законної сили певним судовим рішенням, а й через фактичний вплив кримінального провадження на особу. Продовження судового розгляду, навіть після ухвалення виправдувального вироку судами попередніх інстанцій, означало для Позивача продовження публічного статусу особи, стосовно якої кримінальна справа не завершена остаточно, що негативно позначалося на його діловій репутації, соціальних зв`язках та психоемоційному стані.
Позивач вважає, що суд першої інстанції не давав належну оцінку обставинам умов тримання ОСОБА_1 під вартою. З 10.04.2015 по 11.04.2016 ОСОБА_1 перебував під вартою у СІЗО в м. Бахмут (ДУ «Бахмутська установа відбування покарань №6»). Проте, умови утримання не відповідали навіть мінімальним людським стандартам.
Неодноразові клопотання Позивача про надання медичної допомоги у зв`язку з підвищеним артеріальним тиском ігнорувалися. Аналогічним чином ігнорувалися звернення про надання побачень із близькими родичами.
Судом першої інстанції не було враховано характер кримінальних звинувачень висунутих Позивачу – кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 258-3 КК України та ч. 2 ст. 260 КК України, у контексті обставин справи Позивача, були пов`язані із злочинами про основ національної безпеки України та діяльністю такого терористичного формування як «ДНР».
Представник ОСОБА_1 – Золотарьов К.А., просив рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 грудня 2025 року змінити, стягнувши на користь позивача 5 000 000,00 грн., у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Від представника ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях – Черкас М.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, зміст якого зводиться до підтримання апеляційної скарги прокуратури, просила скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення та стягнути на його користь 104 110,27 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційні скарги не надходили.
Учасники справи у судовому засіданні підтримали свої доводи та заперечення до апеляційної скарги.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2015 ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 208 КПК України та того ж дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого .ч. 1 ст.258-3КК України в кримінальному провадженні , внесеному 10.04.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за N22015050000000198 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України.
В подальшому, 11.09.2015, прокурором затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 258-3 КК України, який того ж дня направлено до Дзержинського міського суду.
Під час розгляду справи в суді дії ОСОБА_1 були перекваліфіковані з ч. 1 ст.258-3 КК України на ч. 2 ст. 260 КК України.
Вироком Дзержинського міського суду від 11.04.2016 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 260 КК України та призначення покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
На вказаний вирок суду прокурором подано апеляційну скаргу, яку ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22.06.2016 залишено без задоволення, а вирок Дзержинського міського суду від 11.04.2016 - без змін.
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, прокурор подав касаційну скаргу, яку ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2017 задоволено частково, ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу повернуто на новий апеляційний розгляд.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 04.04.2018 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Дзержинського міського суду від 11.04.2016 скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд.
Вироком Дзержинського міського суду від 09.09.2019, залишеним без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 09.07.2020, ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 260 КК України, виправдано, у зв?язку з недоведеністю вини у вчиненні ним цього злочину.
Ухвалою Донецького апеляційного суду м. Бахмуті від 09.07.2020 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Черноусової Н. Г. на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 09.09.2019 року у кримінальному провадженні N?22015050000000198 від 10.04.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 Кримінального кодексу України залишено без задоволення.
Вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 09.09.2019 року у кримінальному провадженні N?22015050000000198 від 10.04.2015 року за обвинуваченням ОСОБА_1 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 21.01.2021 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Дзержинського міського суду від 09.09.2019 та ухвалу Донецького апеляційного суду від 09.07.2020 - без змін.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10.04.2015 року( з дня затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення) та до 09.07.2020 року ( набрання виправдувальним вироком законної сили), перебував під слідством та судом, що становить 5 років 2 місяці 27 днів. При цьому, з 10.04.2015 по 11.04.2016 року ОСОБА_1 перебув під вартою.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, та стягуючи на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 800 000,00 грн., місцевий суд врахував тривалість і що саме ця сума буде відповідати глибині моральних страждань позивача та буде достатньою компенсацією завданої моральної шкоди.
Апеляційний суд не може погодиться із вказаним висновком місцевого суду у повному обсязі.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 1, 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет» України на 2025 рік, встановлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 гривень.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».
З матеріалів справи вбачається, що місцевий суд, здійснюючи розрахунок заборгованості моральної шкоди, зокрема,застосовував, ч.2 ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» де вказано, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону.
Відповідно до абзацу дев`ятого статті 7 цього Закону такий розмір встановлений на рівні 1600 гривень.
При визначенні розміру відшкодування, суд бере до уваги, що позивач загалом перебував під слідством і судом до набрання виправдувальним вироком законної сили - 5 років, 2 місяці, 27 днів ( 62 місяці 27 днів) .
Виходячи з терміну перебування позивача під слідством та судом, розмір моральної шкоди в мінімальному гарантованому розмірі становитиме (1600,00 грн. * 62 міс. )+( 1600/30 * 27) = 100 640,00 грн.
Однак колегія суддів вважає, що у даному випадку, необхідно для відповідного розрахунку застосовувати саме суму мінімальної заробітної плати, станом на час постановлення рішення, тобто у даному випадку, розрахунок має бути наступним:
(8000 грн. * 62 міс. )+( 8000/30 * 27) = 503 200 грн., отже саме цій розрахунок відшкодування завданої моральної шкоди позивачу є правильним, оскільки дану суму слід відраховувати саме з мінімальної заробітної плати.
Однак, апеляційний суд звертає увагу на те, що загалом, у рахунок відшкодування моральної шкоди місцевим судом було стягнуто на користь позивача 800 000,00 грн., що у даному випадку перевищує гарантовану Законом мінімальну суму відшкодування моральної шкоди, а отже колегія суддів вважає, що визначена місцевим судом сума, буде відповідати співмірності і завданими позивачу моральними стражданнями.
З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)). Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, разом із іншим, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Тобто законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8000,00 грн.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, провадження № 61-7724св24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, провадження № 61-7696св24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, провадження № 61-8406св24, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, провадження № 61-9291св24, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, провадження № 61-8267св24.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду які, правильно застосувавши положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак не врахував при ухваленні рішення, що відповідного розрахунку необхідно брати суму мінімальної заробітної плати, станом на час ухвалення рішення, тобто у даному випадку, дана сума становить 8000 грн, а тому апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Колегія суддів вважає, що стягнута сума місцевим судом у рахунок відшкодування моральної у розмірі 800 000,00грн. є достатньою для компенсації ОСОБА_1 , моральної шкоди завданої незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність.
Щодо втрати позивачем можливого заробітку, витрат на адвоката, то апеляційний суд вважає, що у даному випадку, ОСОБА_1 , не надано жодних доказів, які б підтверджували відповідні витрати на адвоката та не отриману заробітну плати в зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності.
Доводи прокуратури, щодо стягнення на користь позивача суми у рахунок відшкодування моральної шкоди 100640,00 грн., колегія суддів вражає, безпідставними, оскільки у даному випадку, прокурором в апеляційній скарзі здійснювався відповідний розрахунок без врахування мінімальної заробітної плати на 2025 рік у розмірі 8000 грн.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Приведені в апеляційних скаргах доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру компенсації. Заперечуючи проти розміру стягнутої на користь позивача компенсації, учасники справи на порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подали належних і допустимих доказів.
Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Враховуючи зазначене, апеляційні скарги слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 грудня 2025 року змінити, шляхом викладення його мотивувальної та резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Донецької обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 грудня 2025 року, змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи        
О.В. Агєєв

А.В. Гапонов
Повний текст судового рішення складено 5 травня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи