Номер провадження: 22-ц/813/1935/26 
Справа № 522/1324/25-Е
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя - доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Одеська міська рада, 
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2025 року у складі судді Домусчі Л.В., 
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в серпні місяці 2024 року помер ОСОБА_3 , який є вітчимом позивачки. Померлий перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивачки ОСОБА_4 з 28 вересня 1990 року. На день одруження матері та вітчима, позивачці було 20 років. Мати позивачки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка, вітчим та матір позивачки з моменту реєстрації шлюбу у 1990 році усі разом почали проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала матері позивачки.
Позивачка, вітчим та матір позивачки були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обв`язки. Згідно паспорта громадянина України, мати позивачки була зареєстрована за вищевказаною адресою з 19 лютого 1965 року по день своєї смерті. Вітчим позивачки зареєструвався за вказаною адресою 01 березня 2023 року. Згідно паспорта громадянина України позивачка була зареєстрована у вищезазначеній квартирі з 31 серпня 2011 року по 13 лютого 2017 року. Ще за своє життя мати позивачки 19 травня 2008 року здійснила продаж 1/3 частки вищезазначеної квартири на користь своєї онуки (доньки позивачки) ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі договору купівлі-продажу. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 33-7151-ф/о від 14.01.2025 року, єдиною особою що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на день подання позовної заяви є лише ОСОБА_2 . Після смерті матері позивачки ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка отримала право на спадщину на 1/2 частку вказаного спадкового майна. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 306068938 від 28.07.2022 року позивачка зареєструвала право власності на свою 1/2 частку у вказаній квартирі. Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вітчим позивачки ОСОБА_3 отримав право на спадщину на 1/2 частку у вказаній квартирі. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 324175911 від 27.02.2023 року вітчим зареєстрував право власності на свою 1/3 частку у вказаній квартирі. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . За життя вітчим позивачки заповіт не складав. Спадкоємців за законом після його смерті, які б перебували із померлим у кровному спорідненні, не має. Позивачка є спадкоємицею четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України, до якої належать особи, що спільно проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позивачка проживала однією сім`єю з вітчимом з яким мали спільний побут, права та обов`язки понад п`ять років до відкриття спадщини. Вона завжди піклувалася про вітчима і відносилась до нього як до рідного батька, доглядала його, оскільки останній через тяжку атеросклеротичну ішемічну хворобу серця потребував постійної сторонньої допомоги. Саме позивачка організовувала, здійснювала та оплачувала послуги щодо поховання вітчима. Позивачка, після смерті вітчима, в межах встановленого законом шестимісячного строку, звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Доскаленко Руслани Олегівни. На підставі вказаної заяви нотаріусом було заведено спадкову справу № 2/2025 та видано витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 79685774 від 13.01.2025 року. Однак, листом № 7/02-14 від 14.01.2025 року нотаріус повідомила позивачку про те, що їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із не наданням документів, що підтверджують її родинні відносини із померлим. Тому позивачка змушена звернутися за захистом своїх спадкових прав до суду з даною позовною заявою та просить суд встановити факт того, що позивачка проживала однією сім`єю разом з вітчимом понад 5 років та визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що звертаючись з даним позовом, позивачкою не надано належних та достовірних доказів про те, що вона з померлим ОСОБА_3 вела спільне господарство, що вони проживання однією сім`єю, мали спільний бюджет, разом здійснювали покупки, утримували житло, сплачували вартість отриманих комунальних послуг.
Суд вважав, що надані позивачкою Договорів-замовлення на організацію та проведення поховання № 139201 від 24.08.2024 року та фіскальний чек № 006 від 24.08.2024 року (а.с. 31зв.-32) не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки не можуть свідчити про факт постійного проживання позивачки та померлого на момент його смерті.
Надавши правову оцінку поданим позивачкою доказам на підтвердження її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, урахувавши факт проживання зазначених осіб за різними адресами, відсутність спільного побуту, бюджету, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність усталених стосунків, взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю у розумінні положень ст. 1264 ЦК України, оскільки не доведено у них спільного побуту і виникнення взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї.
Щодо вимоги про визнання права власності на спадкове майно, то оскільки суд відмовив у вимозі про встановлення факту проживання однією сім`єю, і враховуючи що, така вимога не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним заочним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2025 року скасувати, прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щосуд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про те, що факту спільного проживання в період з 31 серпня 2011 року по 13 лютого 2017 року достатньо для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом, а також, що ЦК України не передбачає обов`язкової вимоги про те, що п`ятирічний строк спільного проживання обов`язково має передувати моменту відкриття спадщини. Зазначений факт підтвердила і третя особа, яка не заперечувала проти задоволення позову. 
В цей період мати позивачки та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який до часу їх смерті не був розірваний. Вони вже були похилого віку та потребували допомоги позивача. Позивач вважала вітчима рідним батьком, щиро опікувалась ним та не думала наперед про подальше спадкування, тому не переймалась зберіганням чеків, квитанцій за придбання ліків, побутової техніки та інше. Ремонтні роботи в останні роки в квартирі не проводились, оскільки квартира була обладнана усім необхідним та знаходилась в належному технічному стані. Крім того, у позивача наявні інші докази проживання її у вказаній квартирі разом з померлим вітчимом, які нажаль з`явились після розгляду справи у суді першої інстанції та які на час розгляду справи в суді першої інстанції не були наявні та не могли бути отримані позивачем. Зокрема до міста Одеси повернулись сусіди позивачки, які проживають за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за адресою знаходження спадкового майна. Дані свідки можуть надати свідчення про сумісний побут і життя вітчима та позивачки. 
Позивачка є власницею частки у вказаній квартирі та має право на отримання у спадщину частки, що належала ОСОБА_3 . Натомість, наразі склалась ситуація, за якої 1/3 може стати відумерлою спадщиною та позбавить можливості позивача в майбутньому взагалі розпорядитись навіть своєю часткою у праві власності на квартиру. За таких обставин, суд першої інстанції фактично позбавив позивачку права на спадкове майно її вітчима.

Позиція відповідача в апеляційному суді 

Одеська міська рада в промові в судових дебатах, які за своєю суттю є відзивом на апеляційну скаргу, зазначало що позивачкою не було доведено проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. Крім того, наголошувало що п`ятирічний строк повинен виповнитись на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. також представник зазначав, що спадкоємець після набрання законної сили рішенням про встановлення факту проживання однією сім`єю, має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ст.ст. 1296-1298 ЦК України.

Явка учасників справи до апеляційного суду 
В судовому засіданні адвокат Скиба Є.А., діючий від імені ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв та клопотань не надали. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, заслухавши думку учасників, які прийняли участь в судовому засіданні, щодо можливості слухання справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Квартира АДРЕСА_3 належала матері позивачки ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 04.11.1996 за № 7-10214, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 201пр, на сторінці № 106, за № 466, реєстраційний № 22683695. (а.с. 23)
19.05.2008 державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. був нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 (донька позивачки), 1/3 частини квартири під АДРЕСА_3 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 7-2041 (а.с. 24)
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 28.09.1990 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого 03.11.2021 Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 678 (а.с. 18).
На день одруження матері та вітчима, позивачці було 20 років.
Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 15.01.1996 Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській обл., мати позивачки ОСОБА_4 була зареєстрована з 19.02.1965 за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 18зв.-19)
Мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті: с. Тетерівка, Жашківський район, Черкаська обл., Україна, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 08.06.2021, Жашківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 295 (а.с. 19зв.)
Згідно Довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи від 02.12.2021, ОСОБА_4 була знята з реєстрації 02.12.2021 у зв`язку з її смертю. (а.с. 20)
Після смерті матері позивачки ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 69521265), виданого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., позивачка отримала право на спадщину на 1/2 частку від спадкового майна (2/3) квартири під АДРЕСА_3 . (а.с. 26)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 306068938 від 28.07.2022 позивачка є власником 1/2 частки квартири під АДРЕСА_3 .
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 69521246), виданого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., ОСОБА_3 отримав право на спадщину на 1/2 частку від спадкового майна (2/3) квартири під АДРЕСА_3 . (а.с. 28зв.)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 324175911 від 27.02.2023 ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири під АДРЕСА_3 . (а.с. 30).
У серпні місяці 2024 року у м. Одеса помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 19.08.2024 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 6485, який є вітчимом позивачки - ОСОБА_1 . (а.с. 20зв.)
Позивачка організовувала, здійснювала та оплачувала послуги щодо поховання вітчима, що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання № 139201 від 24.08.2024 та фіскальним чеком № 006 від 24.08.2024.(а.с. 31зв.-32)
ОСОБА_3 був зареєстрований з 01.03.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № Р1-32276-ф/л від 01.03.2023. (а.с. 21)
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 .
За життя ОСОБА_3 заповіт не складав.
Позивачка, після смерті ОСОБА_3 , в межах встановленого законом шестимісячного строку, звернулась 13.01.2025 із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Доскаленко Руслани Олегівни. (а.с. 67)
На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом ОМНО Доскаленко Р.О. 13.01.2023 було заведено спадкову справу № 2/2025 (а.с. 66-94).
Листом № 7/02-14 від 14.01.2025 приватний нотаріус ОМНО Доскаленко Р.О. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із не наданням документів, що підтверджують родинні відносини із померлим та роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав. (а.с. 21зв.-22)
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 33-7151-ф/о від 14.01.2025, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_2 . (а.с. 17зв.)
Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого 09.12.2003 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, ОСОБА_1 була зареєстрована з 31.08.2011 по 13.02.20217 за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою для встановлення факту позивачка зазначає наступне: вона, вітчим та матір позивачки були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Вона проживала однією сім`єю з вітчимом з яким мали спільний побут, права та обов`язки понад п`ять років до відкриття спадщини. Вона завжди піклувалася про вітчима і відносилась до нього як до рідного батька, доглядала його, оскільки останній через тяжку атеросклеротичну ішемічну хворобу серця потребував постійної сторонньої допомоги. Саме позивачка організовувала, здійснювала та оплачувала послуги щодо поховання вітчима.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України).
За частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Згідно пункту 23 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`єю є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для визнання осіб сім`єю необхідна одночасна наявність всіх цих ознак. Відповідно до частин першої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання (постанови Верховного Суду: від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17, від 23 квітня 2020 року в справі № 686/8440/16-ц).
Як було встановлено матеріалами справи, у серпні місяці 2024 року у м. Одеса помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 19.08.2024 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 6485, який є вітчимом позивачки - ОСОБА_1 . (а.с. 20зв.)
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 .
За життя ОСОБА_3 заповіт не складав.
Позивачка, після смерті ОСОБА_3 , в межах встановленого законом шестимісячного строку, звернулась 13.01.2025 із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Доскаленко Руслани Олегівни. (а.с. 67)
Листом № 7/02-14 від 14.01.2025 приватний нотаріус ОМНО Доскаленко Р.О. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із не наданням документів, що підтверджують родинні відносини із померлим та роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав. (а.с. 21зв.-22)
У зв`язку з вказаними обставинами позивачка звернулась до суду із вказаним позовом про визнання права власності в порядку спадкування.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами факт проживання з спадкодавцем не менш як п`ять років, доводи апеляційної скарги вказані висновки суду не спростовують.
Дослідивши матеріалами справи, перевіривши доводи на які апелянт посилається в своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Колегія суддів звертає увагу, що про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.
З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
Отже, у процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження №61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Надаючи оцінку доказам, наданим заявницею на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, колегія суддів виходить з того, що ці докази не є належними та достатніми доказами, з якими закон пов`язує правовий статус члена сім`ї та осіб, які проживають однією сім`єю, а також не є доказами, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як то ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, тощо.
Сам факт організації поховання та замовлення ритуальних послуг не свідчить про факт проживання разом із померлим спадкодавцем. 
З урахуванням вищевказаного, на переконання колегії суддів, районний суд повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено наявності обов`язкових ознак, притаманних сімейним відносинам (наявність спільного бюджету, харчування за спільні кошти, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які б підтверджували факт проживання позивача однією сім`єю протягом не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини), у зв`язку із чим дійшов обґрунтовано висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, з метою прийняття спадщини.
Посилання апелянта на те, що після ухвалення судового рішення з`явились нові докази на підтвердження факту проживання разом з спадкодавцем однією сім`єю, не заслуговують на увагу, оскільки позивачкою не було доведено неможливість подання вказаних доказів, доведення їх до відома в суді першої інстанції. 
Надані суду докази не свідчать про наявність між заявницею та спадкодавцем взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї, що вони були пов`язані спільним веденням господарства та мали взаємні права і обов`язки, відповідно не є достатньою підставою для встановлення факту проживання заявниці із спадкодавцем протягом п`яти років до відкриття спадщини.
Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 07.05.2026

Головуючий  Є.С. Сєвєрова

Судді:   Л.М. Вадовська

   О.М. Таварткіладзе