Справа № 473/1016/26
РІШЕННЯ
іменем України

"04" травня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого – судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі – АТ «Універсал Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В :

У березні 2026 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 22 травня 2024 року банк в межах проекту «monobank» уклав з відповідачем кредитний договір б/н, відповідно до якого зобов`язався надати останньому на споживчі потреби кредит у вигляді відкриття кредитної лінії та встановлення кредитного ліміту, який встановив у розмірі 35 000 грн, а відповідач зобов`язався щомісячно частинами (4 % від заборгованості, але не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості) повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним (після завершення 62 денного пільгового періоду, протягом якого проценти нараховуються за ставкою 0,00001 % річних) у розмірі 3,1 % на місяць (37,2 % річних) від суми заборгованості. 
Наслідками порушення позичальником умов договору є його обов`язок сплачувати проценти у подвійному розмірі, а також сплатити неустойку (штраф).
Крім цього, за порушення грошового зобов`язання позичальник відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язався сплачувати 74,4 % річних протягом періоду порушення.
Проте позичальник умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 19 січня 2026 року виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 202 074,87 грн, у тому числі:
- заборгованість за кредитом у розмірі 109 987,48 грн;
- нараховані проценти за порушення грошового зобов`язання – 61 059,99 грн;
- нарахована пеня – 31 027,40 грн. 
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з ОСОБА_1 у повному обсязі.
29 березня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги визнав частково. При цьому зазначав, що не погоджується з розміром заборгованості за кредитом (тілом кредиту), оскільки така заборгованість в межах встановленого на користь позичальника кредитного ліміту становить 35 000 грн. Решта заборгованості за кредитом (понад вказану суму) нарахована виключно за рахунок договірного списання кредитодавцем процентів за користування кредитом. Однак такі проценти частково нараховані після завершення зміненого за ініціативою кредитодавця строку кредитування (враховуючи порушення позичальником строку повернення кредиту та направлення йому вимоги про усунення порушення шляхом дострокового виконання зобов`язань), що не допускається законом. Водночас, договірне списання процентів за рахунок кредиту не ґрунтується на умовах договору у зв`язку з вичерпанням ОСОБА_1 кредитного ліміту та узгодженою в кредитному договорі забороною на таке списання за умови досягнення позичальником максимального розміру кредитного ліміту. Тому вважав, що до стягнення підлягає заборгованість за кредитом у розмірі 35 000 грн та нарахованими процентами у розмірі 15 190 грн, а всього у розмірі 50 190 грн.
Крім цього, не погодився з розміром нарахованих процентів за порушення грошового зобов`язання, вказуючи на те, що така сума не може перевищувати половину суми кредиту, що становить 17 500 грн.
Також повністю заперечував проти стягнення з відповідача нарахованої пені, мотивуючи заперечення в цій частині тим, що в кредитному договорі сторони не узгодили умову щодо сплати позичальником пені за порушення своїх зобов`язань. 
В судове засідання представник позивача Мєшнік К.І. не з`явився, проте в окремій заяві клопотав про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, проте останній надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.
Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідача та представників сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. 
Зокрема, суд встановив, що 22 травня 2024 року АТ «Універсал Банк» в межах проекту «monobank» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір б/н, в якому сторони узгодили його умови. 
Договір складається із Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг (що містить підпис позичальника).
Крім цього, сторонами (зокрема представником відповідача) не заперечувалося, що частиною кредитного договору також є Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank|Universal Bank, а також підписаний позичальником Паспорт споживчого кредиту Чорної картки monobank. 
Відповідно до договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 на споживчі потреби кредит у вигляді відкриття кредитної лінії та встановлення кредитного ліміту, який встановив у розмірі 35 000 грн, а відповідач зобов`язався щомісячно частинами (4 % від заборгованості, але не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості) повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним (після завершення 62 денного пільгового періоду, протягом якого проценти нараховуються за ставкою 0,00001 % річних) у розмірі 3,1 % на місяць (37,2 % річних) від суми заборгованості.
Наслідками порушення позичальником умов договору є його обов`язок сплачувати проценти у подвійному розмірі, а також сплатити неустойку (штраф).
Крім цього, за порушення грошового зобов`язання позичальник відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язався сплачувати 74,4 % річних протягом періоду порушення.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. 
Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Матеріалами справи підтверджено, що Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг та Паспорт споживчого кредиту Чорної картки monobank містять (електронний) підпис позичальника.
Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank|Universal Bank (далі - Умови) такого підпису не містять, однак сторони визнають вказаний документ як частину кредитного договору.
Таким чином, сторони уклали між собою кредитний договір, узгодили у ньому усі його істотні умови. 
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема, повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. 
З матеріалів справи вбачається те, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання, в той час як позичальник порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту та сплати процентів, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором.
Згідно розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника, станом на 19 січня 2026 року заборгованість за кредитом (тілом кредиту) становить 109 987,48 грн.
Однак суд не повністю погоджується з таким розрахунком у зв?язку з наступним.
Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника, заборгованість за кредитом (тілом кредиту) складається з наступного: 
- власне із заборгованості за кредитом в межах встановленого кредитного ліміту (35 000 грн);
- заборгованості із овердрафту, тобто кредиту, використаного позичальником понад встановлений кредитний ліміт;
- нарахованих процентів за користування кредитом за період з 31 серпня 2024 року до 28 лютого 2025 року. 
Зокрема, частина вказаної заборгованості виникла за рахунок списання банком частини нарахованих процентів за користування кредитом шляхом їх включення до заборгованості за тілом кредиту. 
Дійсно, відповідно до пп. 5.10.1 п. 5 розділу ІІ Умов клієнт доручає банку списання заборгованості за процентами за рахунок кредитного ліміту у разі несплати процентів позичальником або недостатності власних коштів на його поточному рахунку. Однак, у разі повного використання клієнтом кредитного ліміту доручення клієнта про договірне списання коштів за рахунок кредитного ліміту не застосовується.
З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 повністю використав встановлений кредитний ліміт. З цього часу заборгованість за кредитом лише наростала за рахунок використання офердрафту.
У той же час, позивач в порушення вимог пп. 5.10.1 п. 5 розділу ІІ Умов (при перевищенні позичальником кредитного ліміту) з 30 вересня 2024 року до 01 березня 2025 року здійснив списання нарахованих процентів за рахунок кредитного ліміту у розмірі 20 225,11 грн, що призвело до безпідставного збільшення вказаної заборгованості на вказану суму.
Окремих вимог щодо стягнення договірних процентів за користування кредитом позивач не заявляв. А тому, заборгованість за кредитом підлягає зменшенню на вказану суму.
В іншій частині суд погоджується з вказаним розрахунком, який не суперечить умовам договору (у тому числі щодо можливості збільшення кредиту за рахунок використання позичальником овердрафту та нарахованих у відповідності до умов договору процентів за 31 серпня 2024 року).
За встановленого, заборгованість за кредитом становить 89 762,37 грн (109 987,48 грн (загальна заборгованість за кредитом, що складається із заборгованості за кредитом в межах кредитного ліміту + овердрафт + списання коштів на погашення договірних процентів) – 20 225,11 грн (проценти, списані за рахунок кредитного ліміту з порушенням умов договору).
Також суд повністю не погоджується з вимогами позивача щодо стягнення нарахованих пені та процентів за порушення грошового зобов?язання.
Зокрема, умовами кредитного договору передбачено обов?язок позичальника сплачувати неустойку виключно у виді штрафу, однак не передбачено неустойку у вигляді пені, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення виконання зобов?язань.
Крім цього, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічні положення, що містилися в Законі України «Про споживче кредитування», дійсно були виключені Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». 
При цьому, аналогічні зміни в розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Законом № 3498-IX не вносились.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин є чинними положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 2120-IX.
У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі №5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».
Відтак, хоч Закон №3498-IX від 22 листопада 2023 року прийнятий пізніше, ніж Закон № 2120-IX від 15 березня 2022 року, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України, застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.
Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.
Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.
Разом з тим, при існуванні складної змістової колізії, застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.
У практиці Європейського суду з прав людини знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.).
Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства». У справі «Кантоні проти Франції» Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.
Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо стягнення неустойки під час дії воєнного стану.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17.
Враховуючи викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який регулює звільнення позичальників від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань (зокрема, сплати процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (за порушення грошового зобов?язання), а також неустойки) під час дії воєнного стану в Україні, і яка превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.
За встановленого, вказані проценти та пеня не підлягають стягненню.
За встановленого, з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, що складається виключно із заборгованості за кредитом у розмірі 89 762,37 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також слід стягнути 1 478,30 грн судового збору. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 

Стягнути з  ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (м. Київ, вул. Оленівська, 23; код ЄДРПОУ 21133352) заборгованість за кредитним договором б/н від 22 травня 2024 року, що утворилася станом на 19 січня 2026 року, а саме заборгованість за кредитом – 89 762 (вісімдесят дев?ять тисяч сімсот шістдесят дві) гривні 37 копійок, а також в повернення 1 478 (одну тисячу чотириста сімдесят вісім) гривень 30 копійок судового збору. 

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. 

Суддя: О.В. Вуїв