Справа № 127/7813/25
Провадження № 2/127/1415/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іщук Т. П.,
за участі секретарі судового засідання Коваленко Д. І.,
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Руденка О. С., представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Сахарової М. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 2015 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами набуто нерухоме майно – нежитлове приміщення, загальною площею 146,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане приміщення складається з 83/100 частки вбудовано вбудовано-прибудованого торговельно-офісного приміщення, що складаються з: торгово-офісного приміщення 80-1, площею 48,9 кв.м, кабінету 80-2, площею 6,8 кв.м, кабінету 80-3, площею 5,1 кв.м, санвузла 80-4, площею 2,3 кв.м, торгово-офісного приміщення 80-9, площею 40,3 кв.м, підсобного приміщення 80-10, площею 17,7 кв.м. Право власності на це нерухоме майно зареєстроване 04 червня 2020 року за відповідачем. Вважаючи, що дане майно є спільним сумісним майном подружжя, тому підлягає поділу між сторонами в рівних ідеальних частках.
Крім того, під час шлюбу сторонами було придбано та використовувалися транспортні засоби: автомобіль «Mercedes-Benz GLE 320», 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований в органах МВС 25 червня 2020 року за відповідачем, та автомобіль «Nissan Sentra», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований в органах МВС 10 жовтня 2017 року за відповідачем.
З відповіді ГСЦ МВС від 13 листопада 2024 року стало відомо, що вказані автомобілі були продані ОСОБА_2 і розпорядження цим спільним сумісним майном відбулося без згоди та дозволу другого з подружжя.
За таких обставин, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення №80, загальною площею 146,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію вартості частки спільних автомобілів «Mercedes-Benz GLE 320» та «Nissan Sentra» в сумі, що еквівалентна 1/2 частці ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, а також судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.
21 травня 2025 року ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку для подання зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Зустрічну позовну заяву та заяву про забезпечення позову повернуто позивачу за зустрічним позовом.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 , поданій його представником, про забезпечення позову у даній цивільній справі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2025 року справа направлена до Вінницького апеляційного суду та зупинено провадження.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Сахарової М. А. залишено без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2025 року залишено без змін.
Ухвалою суду від 15 липня 2025 року поновлено провадження у даній цивільній справі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та відзив не прийнятий до розгляду.
Ухвалою суду від 08 жовтня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) визнано поважними причини неподання відповідачем доказів у встановлені строки та прийнято докази, подані до клопотання від 04 серпня 2025 року та 03 жовтня 2025 року.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2025 року повернуто ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір відповідно до платіжної інструкції №43ВЕ-Е75А-Х4АР-2К45 від 19 травня 2025 року в розмірі 15140,00 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2025 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. На час проведення експертизи зупинено провадження у справі.
Ухвалою суду від 05 січня 2026 року поновлено провадження у справі.
Ухвалою суду від 10 березня 2026 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) прийнято докази, подані представником відповідача
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2026 року закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Руденко О. С. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача – адвокат Сахарова М. А. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Вказувала, що сторонами під час шлюбу було придбане нерухоме та рухоме майно, однак, спірне нежитлове приміщення використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, тому його поділ є неможливим та буде вважатися втручанням у підприємницьку діяльність. Вважає, що вказане майно слід залишити ОСОБА_2 . Що ж до транспортних засобів, то вказує, що такі були набуті за час перебування у шлюбі та відчужені відповідачем за згодою позивача, а кошти використані в інтересах сім`ї, а саме на оренду житла за кордоном та навчання і лікування їх спільних із позивачем дітей. Водночас зазначає, що подружжям набуте і інше майно, яке також має бути розділене між подружжям, однак не заявлене позивачем. Вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту. 
Суд заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 15 квітня 2015 року в Управлінні внутрішніх справ провінції Фудзян, Китайської Народної Республіки, порядковий номер свідоцтва про одруження НОМЕР_3 . 
На підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Надольською О. А., зареєстрованого в реєстрі за №300, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно – нежитлове приміщення, загальною площею 146,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 83/100 частки вбудовано-прибудованого торговельно-офісного приміщення, які складаються з: торгово-офісного приміщення 80-1, площею 48,9 кв.м, кабінету 80-2, площею 6,38 кв.м, кабінету 80-3, площею 5,1 кв.м, санвузла 80-4, площею 2,3 кв.м, торгово-офісного приміщення 80-9, площею 40,3 кв.м, підсобного приміщення 80-10, площею 17,7 кв.м. Загальна площа 121,1 кв.м. 
Судом також установлено та не заперечується сторонами, що під час шлюбу ними були придбані автомобілі: «Mercedes-Benz GLE 320», об`єм двигуна 2996 куб.см, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований 25 червня 2020 року за ОСОБА_2 , та автомобіль «Nissan Sentra», об`єм двигуна 1598 куб.см., 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , 10 жовтня 2017 року зареєстрований за відповідачем.
За інформацією Головного сервісного центру МВС від 13 листопада 2024 року №31/3253АЗ-33431-2024 в ТСЦ 7142 01 вересня 2023 року транспортний засіб «Mercedes-Benz GLE 320» перереєстрований на нового власника на підставі договору від 31 серпня 2023 року №6171/23/005916; 21 жовтня 2022 року в ТСЦ 0546 транспортний засіб «Nissan Sentra» перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2022 року №0546/2022/3469055 та доручення продавця від 22 серпня 2022 року, виданого нотаріусом штату Флорида (довірена особа – ОСОБА_5 ).
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи від 25 грудня 2025 року №2274/25-21 станом на момент проведення дослідження середня ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «Mercedes-Benz GLE 320», 2017 року виготовлення, об`єм двигуна 2996 см. куб., тип палива: бензин, маса без навантаження 2185 кг, повна маса 2900 кг, складає 1611486,33 грн; станом на момент проведення дослідження середня ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «Nissan Sentra», 2015 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см. куб, складає 338483,73 грн.
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України).
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Тобто, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ст.70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У ході судового розгляду представник відповідача стверджувала про використання нежитлового приміщення у підприємницькій діяльності відповідача, тому вказане майно слід залишити їй.
Слід зауважити, що системний аналіз норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2022 року у справі № 686/24549/15 (провадження № 61-5165св21).
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15.
Разом з тим, майно фізичної особи - підприємця, яке придбано за кошти підприємця від своєї діяльності і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до статті 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 127/21185/18 (провадження № 61-5544св20).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом установлено, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу. Сторонами також не заперечується та визнається, що ОСОБА_2 саме як фізичною особою передано в оренду спірне нежитлове приміщення ТОВ «Смарт Панда», керівником якого вона є згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Втім, надавши оцінку поданим сторонами доказам, судом не встановлено придбання спірного нежитлового приміщення за рахунок коштів, набутих від підприємницької діяльності ОСОБА_2 , не в інтересах сім`ї та виключно для використання в підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, а тому існують правові підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя.
Майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Доказів, які б давали підстави стверджувати про відступлення від рівності часток, матеріали справи не містять.
Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що 83/100 частки спірного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які зареєстровані за відповідачем, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між ними в рівних частках, а позов у цій частині підлягає задоволенню. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 83/200 часток у праві спільної часткової власності на це нежитлове приміщення, що складається із від 83/100 частки вбудовано-прибудованого торговельно-офісного приміщення.
Щодо залишення цього майна відповідачці, то суд зауважує, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
На вказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд та відповідне роз`яснення викладене в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».
Наразі позивач згоду на отримання компенсації та припинення своєї частки в праві на це майно не надавав, відповідачка також не вчинила дій визначених ст.71 СК України, а матеріали справи не містять відомостей щодо можливого реального поділу цього майна, тому визначення часток подружжя в цьому майні відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Щодо вимоги позову про виплату грошової компенсації в порядку поділу транспортних засобів.
Судом установлено придбання та використання сторонами під час перебування у шлюбі транспортних засобів: автомобіля «Mercedes-Benz GLE 320», 2017 року випуску, та автомобіля «Nissan Sentra», 2015 року випуску, а тому вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Протилежного судом не встановлено.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачем здійснено продаж автомобілів відбулося без його згоди, а кошти від продажу використані не в інтересах сім`ї.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч. 2 ст. 65 СК при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частина 4 ст. СК передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 274/3360/22).
У постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що: «ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи не на її потреби (пункт 171); - суди попередніх інстанцій зазначили, що автомобілі ВАЗ 2106 (знятий з обліку 05 лютого 2009 року) та Mercedes-Benz 210 (знятий з обліку 29 березня 2003 року) відповідач відчужив під час шлюбу, а встановлені у справі обставини не дають підстав для висновку про продаж цих автомобілів без згоди позивачки, яка протягом тривалого часу не пред`являла жодних вимог щодо цих транспортних засобів (зокрема, про визнання недійсними договорів, на підставі яких були відчужені автомобілі) і заявила про свої вимоги лише у липні 2022 року (пункт 174)».
Суд враховує підхід Великої Палати Верховного Суду, яка виснувала, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя (п. 51-52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц).
Оцінка дій однієї зі сторін шлюбу щодо укладення правочину повинна здійснюватися з урахуванням презумпції інтересу сім`ї, яка діє доти, доки інша сторона не доведе протилежного (постанова Верховного Суду від 29 травня 2026 року у справі №754/14826/23).
Судом установлено, що два автомобілі «Mercedes-Benz GLE 320», 2017 року випуску, та «Nissan Sentra», 2015 року випуску, ОСОБА_2 , на ім`я якої вони були зареєстровані, відчужені нею на користь третіх осіб під час перебування у шлюбі. Доказів про те, що позивач не був обізнаний про намір продажу автомобілів та/або заперечував використання отриманих від їх продажу коштів на прожиття сім`ї за кордоном, а також лікування та утримання дітей, та/або вони використані не в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.
Як слідує із матеріалів справи та наданих сторонами доказів, після повномасштабного вторгнення рф на територію України, відповідач разом із дітьми виїхала до США, де проживає до цього часу. Перебуваючи за кордоном, нею винаймається житло, що підтверджується договором оренди від 15 травня 2022 року. Крім того, спільні діти сторін навчаються у католицькій школі, а відповідачем здійснюється оплата такого навчання, в тому числі й інклюзивного, а також організованого школою дозвілля дітей у валюті країни проживання. До того ж, відповідачем здійснювалися витрати на стоматологічне лікування доньки.
Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 , укладаючи договори купівлі-продажу діяла без відома позивача, всупереч інтересам сім`ї або спричинила шкоду спільному майну подружжя.
З огляду на такі обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині компенсації вартості частки спірних автомобілів.
Суд також критично оцінює доводи відповідача щодо неврахування при поділі майна подружжя усього дійсного обсягу набутого за час шлюбу майна.
Так відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Оскільки позивачем пред`явлений позов лише щодо поділу конкретного визначеного майна – нежитлового приміщення та двох автомобілів, то суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та вирішувати питання щодо поділу іншого майна подружжя, оскільки це суперечитиме принципу диспозитивності судочинства і рівності сторін у приватноправових відносинах. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд, зазначаючи, що, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (постанови від 18 березня 2019 року у справі № 908/1165/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 909/51/19, від 25 березня 2020 року у справі № 5023/1123/12, від 16 вересня 2021 року у справі № 922/3059/16 та інші). При цьому суд відмічає, що відповідачу роз`яснювалася можливість окремого звернення до суду із позовом щодо поділу майна подружжя. Не реалізація особою вказаного права не є підставою для відмови в позові в поділі щодо частини майна.
Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 12213,47 грн. Розмір судового збору визначений з урахуванням ринкової вартості майна визначеного за результатами проведеної експертизи та середніх ринкових цін на нерухоме майно відповідної категорії, які є в загальному доступі (1500 дол. США за 1 кв.м), яке було предметом спору.
Керуючись ст. 3, 7, 21, 36, 57, 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст. 320, 325, 368, 372 ЦК України, ст. 2, 4, 6, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Поділити спільне сумісне майно подружжя:
Визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 83/200 часток у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення, загальною площею 146,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з від 83/100 частки вбудовано-прибудованого торгівельно-офісного приміщення до складу якої входить: торгово-офісне приміщення 80-1 площею 48,9 кв.м, кабінет 80-2 площею 6,8 кв.м, кабінет 80-3 площею 5,1 кв.м, санвузол 80-4 площею 2,3 кв.м, торгово-офісне приміщення 80-9 площею 40,3 кв.м, підсобне приміщення 80-10 площею 17,7 кв.м. 
У решті вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 12 213,47 грн судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складений 23.06.2026.

Суддя: