ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
19.06.2026	Справа № 910/3205/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Куценко К.К., розглянувши справу за позовом Акціонерного товариства «АНТОНОВ» (03062, місто Київ, вул. Мрії, будинок 1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІОНІКС-ТЕХНО» (03148, місто Київ, вулиця Сім`ї Стешенків, будинок 6, кімната 209) про стягнення 9 836 820,00 грн,
За участю:
представника позивача – Солодовнік А.О.;
представника відповідача – Горбачов О.О., Верзілов В.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

23.03.2026 в системі «Електронний суд» представником Акціонерного товариства «АНТОНОВ» сформовано позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІОНІКС-ТЕХНО» про стягнення заборгованості за Договором поставки №10.9874.2025 від 27.08.2025 у розмірі 9 836 820,00 грн, з яких: пеня - 6 573 420,00 грн, штраф - 3 263 400,00 грн. Позовна заява передана 24.03.2026 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.04.26 о 11:15 год.
06.04.2026 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано клопотання про залучення Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Останнє обґрунтоване тим, що рішення у справі вплине на права Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» (реорганізований ДК «УКРОБОРОНПРОМ») як спеціального суб`єкта, якому Законом делеговані владні повноваження та який уповноважений державою на здійснення управління майном позивача.
Ухвалою суду від 08.04.2026 у задоволенні клопотання представнику позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість» відмовлено.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2026 було відкладено підготовче засідання на 14.05.2026 о 11:00 год.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2026 закрито підготовче провадження у справі № 910/3205/26 та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.26 о 10:10 год.
Ухвалою суду від 21.05.2026 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІОНІКС-ТЕХНО" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ) задоволено.
У судовому засіданні 21.05.2026 по справі № 910/3205/26 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 29.05.2026 о 11:00 год.
27.05.2026 на адресу суду надійшла заява про припинення повноважень представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІОНІКС-ТЕХНО" - Безрук Артема Володимировича.
У судове засідання 29.05.2026 прибули представники сторін. Представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.
Суд із занесенням до протоколу судового засідання на місці відмовив в усному клопотанні представника відповідача про відкладення розгляду справи.
Після відмови у задоволені клопотання про відкладення розгляду справи представником відповідача було заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналів: видаткової накладної №РН-0000111 від 09.09.2025; рахунку – фактури № СФ-0000113 від 08.09.2025; платіжної інструкції №12283 від 29.09.2025; письмової вимоги від 03.12.2025 №126/19237-25, у якій вказано розрахунки пені та штрафу, а також докази надіслання останньої (список згрупованих відправлень за 04.12.2025, рекомендоване повідомлення про вручення №0505513655694, опис вкладення до цінного листа №0505513655694, фіскальний чек), оскільки у відповідача наявні сумніви щодо наявності у позивача таких оригіналів та взагалі щодо здійснення відповідачем господарської діяльності, пов`язаної з Договором поставки №10.9874.2025 від 27.08.2025.
Відповідно до ч. 3 ст. 201 ГПК України з оголошення головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті. З урахуванням того, що в судовому засіданні 29.05.2026 суддею не було відповідно до ч. 3 ст. 201 ГПК України зазначено про початок розгляду справи по суті, ухвалою суду від 29.05.2026 оголошено у судовому засідання перерву у справі № 910/3205/26 на 04.06.26 о 12:15 год. та витребувано у Акціонерного товариства “АНТОНОВ” оригінали для огляду у судовому засіданні: видаткової накладної №РН-0000111 від 09.09.2025; рахунку – фактури № СФ-0000113 від 08.09.2025; платіжної інструкції №12283 від 29.09.2025; письмової вимоги від 03.12.2025 №126/19237-25, у якій вказано розрахунки пені та штрафу, а також докази надіслання останньої (список згрупованих відправлень за 04.12.2025, рекомендоване повідомлення про вручення №0505513655694, опис вкладення до цінного листа №0505513655694, фіскальний чек).
У судове засідання 04.06.2026, яке розпочалось о 13:10, прибули представники сторін. Судом оглянуті оригінали документів, надані позивачем, сумніви щодо яких були у представника відповідача.
Також представником відповідача було подано письмове клопотання про відкладення розгляду справи (зареєстровано в канцелярії суду о 12:16), оскільки його клієнта в цей же день о 11.00 год. викликано на допит до СБУ. Зазначене клопотання представник відповідача озвучив під час проведення судового засідання в справі.
Клопотання відповідача судом задоволено, а в судовому засіданні 04.06.2026 у справі № 910/3205/26 за ч. 2 ст. 216 ГПК України за погодженням зі сторонами оголошено перерву на 11.06.2026 о 12:45 год.
11.06.2026 від представника відповідача надійшла через канцелярію суду письмова промова, у якій представник відповідача, зокрема, зазначив про необхідність зменшення штрафних санкцій, а саме пені на 90% та штрафу на 90% з огляду на ненадання позивачем належних та допустимих доказів наявності збитків, що могли бути спричинені невиконанням відповідачем зобов`язань за договором. Відповідач вважає, що співвідношення нарахованих позивачем штрафних санкцій і суми невиконаних зобов`язань, терміну невиконання зобов`язань не є співрозмірним та не відповідає ступеню тяжкості порушення.
Представник наголошує, що позивачем не обґрунтовано понесення ним збитків через прострочення відповідачем зобов`язання зі здійснення поставки. Стягнення штрафних санкцій спотворить їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання пеня та штраф перетвориться на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем.
У судове засідання 11.06.2026 прибули представники сторін. Поміж тим судове засідання, призначене на 11.06.2026 о 12:45 год, розпочалось за відсутності представника відповідача, оскільки останній прибув із запізненням, а саме о 12:51; про неможливість прибути вчасно суд представником відповідача повідомлено не було.
У судовому засіданні 11.06.2026 судом з`ясовано наявність заяв та клопотань, оголошено розгляд справи по суті розпочатим відповідно до ст.ст.201,207 ГПК України.
Представник відповідача у судовому засіданні 11.06.2026, в яке прибув о 12:51 год, по черзі заявив 3 окремих усних клопотання.
Першим було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для подання доказів на підтвердження у відповідача форс-мажорних обставин.
Після відмови судом у задоволені клопотання про відкладення розгляду справи під час розгляду справи по суті представник відповідача заявив друге клопотання, а саме усне клопотання про витребування у позивача для огляду у судовому засіданні оригіналів доказів, про які у судовому засіданні 29.05.2026 зазначив представник позивача, не конкретизуючи, про які саме оригінали документів йде мова (назва документу, номер та дату).
Після того, як судом було відмовлено в задоволені усного клопотання відповідача про витребування оригіналів доказів, представник відповідача заявив третє усне клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження для подання відповідачем доказів.
Після відмови у задоволені означених вище клопотань представником відповідача заявлено відвід судді Демидову В.О. від розгляду справи. Підставою для відводу слугувало те, що представник відповідача має обґрунтовані сумніви, що подані дані доводи відповідачем будуть почуті та оцінені.
У судовому засіданні 11.06.2026 судом із занесенням до протоколу судового засідання було оголошено скорочений текст ухвали (вступну та резолютивну частини) суду, якою було відмовлено у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІОНІКС-ТЕХНО" про відвід судді Демидова В.О. від розгляду справи №910/3205/26 та повідомлено, що мотиви будуть викладені в повній ухвалі суду.
У судовому засіданні 11.06.2026 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та оголошено перерву в судовому засіданні до 19.06.2026 о 12:00 год.
Після оголошення судом переходу до стадії ухвалення судового рішення 13.06.2026 в системі «Електронний суд» представником відповідача повторно сформовано заяву про відвід судді Демидова В.О. від розгляду справи № 910/3205/26. 
У судове засідання 19.06.2026 представники сторін прибули та судом було доведено до відома сторін, що 13.06.2026 від представника відповідача надійшла заява про відвід судді Демидова В.О. від розгляду справи № 910/3205/26.
Суд наголошує, що відповідно до ст.219 Господарського процесуального кодексу України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Згідно з частинами 1, 2 статті 220 ГПК України під час ухвалення судового рішення суддя не має права обговорювати обставини та матеріали справи, застосування норм права та судову практику в цій справі, а також зміст судового рішення з іншими особами, крім складу суду, який розглядає справу. Втручання у процес ухвалення судом судового рішення забороняється.
Зазначена стаття унормовує лише одну кінцеву дію судового провадження - це ухвалення та проголошення судового рішення.
Суд зазначає, що стадія ухвалення судового рішення не допускає подання учасниками справи будь-яких клопотань, а відтак суд залишає без розгляду заяву про відвід судді Демидова В.О. від розгляду справи № 910/3205/26.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 № 915/1621/24; постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 № 924/1040/24, яка Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду залишена без змін від 02.12.2025 № 924/1040/24; постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 у справі № 906/1349/24.
В судовому засіданні 19.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.
27.08.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВІОНІКС-ТЕХНО» (відповідач, постачальник) та Акціонерним товариством «АНТОНОВ» (позивач, покупець) укладено договір поставки №10.9874.2025 (далі – договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) покупцеві комплектуючі вироби (код ДК 021:15 34740000-6) (далі – товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити обумовлену договором грошову суму. 
Істотними умовами договору є кількість, асортимент, ціна, умови та місце поставки товару, які узгоджуються сторонами шляхом укладення (підписання) цього договору, або письмових додатків (специфікацій, видаткових накладних) по кожній окремій поставці товару в рамках цього договору та становлять невід`ємну частину цього договору (п. 1.2 договору).
Пункт 2.1. договору визначає, що ціна на товар, поставки якого здійснюються згідно з умовами цього договору, встановлюється в національній валюті України і визначається у специфікації до цього договору.
Відповідно до п. 2.4. договору передбачено, що загальна сума договору визначається як сумарна вартість товару, поставка якого здійснюється згідно доданих до нього додатків (специфікацій і видаткових накладних), але не може перевищувати 54 468 000,00 грн, у тому числі ПДВ – 9 078 000,00 грн.
Згідно зі Специфікацією №1 (додаток №1 до договору) постачальник зобов`язується поставити на користь покупця товар: блок обчислювача тримування та балансування ВТБ-1 у кількості 2 шт вартість 13 080 000,00 грн, кисневий блок АКБ-17УМ-А-3А у кількості 3 шт вартістю 4 950 000,00 грн, генератор кисню ГК2М4 у кількості 8 шт вартістю 13 680 000,00 грн, генератор кисню ГК2М2 у кількості 8 шт вартістю 13 680 000,00 грн, сума Специфікації складає 54 468 000,00 грн, у тому числі ПДВ – 9 078 000,00 грн.
Пункт 3.1. договору визначає, що поставка товару за цим договором здійснюється протягом 60 календарних днів після підписання сторонами договору, якщо інший строк не буде визначений у відповідних додатках (специфікацій). Поставка товару буде здійснюватися партіями.
Товари поставляються на умовах DDP згідно Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» в редакції 2020 року, адреса поставки: м. Київ, вул. Мрії,1. Поставка здійснюється автомобільним транспортом (п. 3.2. договору).
П. 3.3. договору передбачено, що датою поставки товару є дата передачі товару постачальником покупцеві в зазначеному у договорі місці, що підтверджується відповідною відміткою уповноваженої особи покупця в первинних документах (видатковій накладній та ін.).
За умовами п. 4.1 договору розрахунки за договором здійснюються шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника, вказаний в договорі. Оплата товару здійснюється покупцем у розмірі 100% від загальної вартості партій товару протягом 10 (десяти) календарних днів з дати поставки всіх партій товару, підписання сторонами видаткової накладної та успішного проходження вхідного контролю на території покупця (п. 4.2 договору).
Приймання товару за кількістю та якістю проводиться покупцем у момент його отримання від постачальника відповідно до видаткової накладної та за результатами вхідного контролю на території покупця (п. 5.1 договору).
Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що за непостачання, несвоєчасне постачання товару або за прострочення заміни товару неналежної якості постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості невчасно поставленого, неякісного товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості товару.
Сторони домовилися, що строк нарахування пені, штрафів за прострочення виконання зобов`язань з поставки товару не обмежується строком та здійснюється до моменту їх повного виконання, а строк позовної давності для стягнення пені та штрафу встановлюється в 3 (три) роки) (п. 7.7 договору).
Відповідно до п. 10.2 договору строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього договору та закінчується 31.12.2025.
Відповідно до п. 10.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 13.01.2026 до договору строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 договору, та закінчується 31.03.2026.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від виконання обов`язків, взятих на себе за договором та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії (п. 10.3 договору).
Договір підписано сторонами 29.08.2025, відтак, поставка товару мала бути здійснена не пізніше 28.10.2025.
Постачальником здійснено поставку блоку обчислювача тримування та балансування ВТБ-1 у кількості 1 одиниці у встановлений у договорі строк, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000111 від 09.09.2025 на суму 7 848 000,00 грн (рахунок-фактура №СФ-0000113 від 08.09.2025).
Згідно з платіжною інструкцією №12283 від 29.09.2025 поставлену одиницю товару покупцем оплачено у сумі 7 848 000,00 грн.
Матеріали справи містять лист позивача на адресу відповідача від 07.11.2025 за вих. №169/17582-25 щодо виконання своїх зобов`язань.
У зв`язку з подальшим невиконанням постачальником зобов`язання з поставки товару 04.12.2025 позивачем направлено на адресу відповідача вимогу вих. №126/19237-25 від 03.12.2025 про поставку товару та сплату суми неустойки у розмірі 4 895 100,00 грн, яка отримана останнім 05.12.2025.
Також у листі від 30.12.2025 за вих. №169/21348-25 позивачем висловлено прохання про поставку товару в межах строку дії договору та повідомлення про заплановані дати поставки.
Листом від 30.12.2025 за вих. №30/12-1 постачальником зазначено про готовність до передачі пульту ПУР-5 у кількості 1 шт, блоку комутації КБ-32-02 у кількості 1 шт та генератора кисню ГК2М4 у кількості 8 штук 20-25 січня 2026 року та про перебування в процесі доставки ще декількох виробів. Водночас висловлено прохання продовжити термін дії договору до 30.05.2026.
Як зазначалося вище, додатковою угодою №1 від 13.01.2026 до договору продовжено строк договору до 31.03.2026.
Посилаючись на те, що товар так і не був поставлений, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача 9 836 820,00 грн, з яких: пеня - 6 573 420,00 грн, штраф - 3 263 400,00 грн.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з наведених нижче підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до змісту ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пункт 3.1. договору визначає, що поставка товару за цим договором здійснюється протягом 60 календарних днів після підписання сторонами цього договору, якщо інший строк не буде визначений у відповідних додатках (специфікацій). Поставка товару буде здійснюватися партіями.
Товари поставляються на умовах DDP згідно Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «Інкотермс» в редакції 2020 року, адреса поставки: м. Київ, вул. Мрії,1. Поставка здійснюється автомобільним транспортом (п. 3.2. договору).
Згідно п. 3.3. договору датою поставки товару є дата передачі товару постачальником покупцеві в зазначеному у договорі місці, що підтверджується відповідною відміткою уповноваженої особи покупця в первинних документах (видатковій накладній, та ін.).
Приймання товару за кількістю та якістю проводиться покупцем в момент його отримання від постачальника відповідно до видаткової накладної та за результатами вхідного контролю на території покупця (п. 5.1 договору).
Договір підписано сторонами 29.08.2025, відтак поставка товару мала бути здійснена не пізніше 28.10.2025.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що частина товару у погоджені у специфікації строки поставлена не була.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).
Суд відзначає, що у випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стягнення з відповідача пені та штрафу у зв`язку із порушенням строків виконання ним зобов`язань за договором не слід розглядати як притягнення його до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, оскільки одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, так як згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 у справі № 903/647/17 та від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17).
Пунктом 7.4 договору сторони погодили, що за непостачання, несвоєчасне постачання товару або за прострочення заміни товару неналежної якості постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості невчасно поставленого, неякісного товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості товару.
Сторони домовилися, що строк нарахування пені, штрафів за прострочення виконання зобов`язань з поставки товару не обмежується строком та здійснюється до моменту їх повного виконання, а строк позовної давності для стягнення пені та штрафу встановлюється в 3 (три) роки) (п. 7.7 договору).
За таких обставин, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором поставки №10.9874.2025 від 27.08.2025 виконав не у повному обсязі, суд вважає вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 6 573 420,00 грн та 7% штрафу в розмірі 3 263 400,00 грн відповідно до п. 7.4.договору є обґрунтованими.
У той же час відповідач просив зменшити розмір нарахованої неустойки на 90% з огляду на ненадання позивачем належних та допустимих доказів наявності збитків, що могли бути спричинені невиконанням відповідачем зобов`язань за договором.
Представник вважає, що співвідношення нарахованих позивачем штрафних санкцій і суми невиконаних зобов`язань, терміну невиконання зобов`язань не є співрозмірним та не відповідає ступеню тяжкості порушення.
Судом враховано, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вказане, беручи до уваги те, що спірні правовідносини між сторонами стосуються періоду, який передує даті 28.08.2025, можна дійти висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Господарського кодексу України (далі – ГК України).
За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України)
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 зауважила, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц вона вже конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України, в постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85)).
Верховний Суд також неодноразово вказував, що застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Переоцінка обставин, що є предметом доказування, та стали підставою для висновку щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій за рішенням суду, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 03.03.2019 у справі № 925/74/19; від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20) тощо). Визначення розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 тощо).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі "Висновки щодо застосування норм матеріального права", зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".
Судом враховано, що:
- загальна сума штрафних санкцій за непоставлений відповідачем товар становить 9 836 820,00 грн, що свідчить про загальну неспівмірність штрафних санкцій у спірних правовідносинах та не узгоджується з критеріями розумності, адекватності та справедливості штрафних санкцій, оскільки перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача і стає джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (позивача);
- позивачем не спростовано того факту, що станом на теперішній час нових договорів щодо поставки товару, подібного до того, що постачається відповідачем останній (позивач) не укладав;
- в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення; відомостей щодо наявності збитків чи інших невідворотних наслідків для позивача від допущеного відповідачем порушення матеріали справи також не містять;
- у даному випадку порушеним є негрошове зобов`язання, але судом також враховано, що у договорі передбачений розмір пені (0,1 %), який є більшим, ніж визначений законодавством за порушення грошових зобов`язань, що може додатково свідчити про необхідність оцінки судом адекватності розрахованої пені за таким договором;
- пеня та штраф є лише санкціями за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому не можуть перетворюватися на джерело збагачення.
Приймаючи до уваги розмір нарахованої неустойки, ураховуючи що умовами договору не передбачено попередньої оплати товару, водночас, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суд дійшов висновку про необхідність зменшення неустойки на 90 %, тобто пені до 657 342,00 грн. та штрафу до 326 340,00 грн.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Враховуючи, що суддя Демидов В.О. з 22.06.2026 по 03.07.2026 перебував у відпустці, рішення внесено у перший робочий день.
Керуючись статтями 74, 76-79, 86, 123, 129, 232-233, 237- 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІОНІКС-ТЕХНО» (03148, місто Київ, вулиця Сім`ї Стешенків, будинок 6, кімната 209, код ЄДРПОУ 41111555) на користь Акціонерного товариства «АНТОНОВ» (03062, місто Київ, вул. Мрії, будинок 1, код ЄДРПОУ 14307529) пеню у розмірі 657 342 (шістсот п`ятдесят сім тисяч триста сорок дві) грн 00 коп., штраф у розмірі 326 340 (триста двадцять шість тисяч триста сорок) грн 00 коп. та судовий збір у сумі 118 041 (сто вісімнадцять тисяч сорок одна) грн 84 коп.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.
Повний текст рішення складено та підписано 06.07.2026

Суддя Владислав ДЕМИДОВ