УХВАЛА

11 травня 2026 року
м. Київ

справа №240/6472/25
адміністративне провадження №К/990/18080/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 24.02.2026 у справі № 240/6472/25 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Деноіл» до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - 
УСТАНОВИВ
Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, 11.03.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Деноіл» звернулось до Житомирського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.03.2024 року: № 00061230710 (яким визначено до сплати грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств у сумі 4539348,75 грн); № 00061260710 (яким визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у загальній сумі 4736138,75 грн); № 00061290710 (яким встановлено завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств на суму 2 025 090 грн).
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду 24.02.2026 у справі № 240/6472/25, позов задоволено. Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.
Вперше 24.03.2026 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Житомирській області на вищенаведені судові рішення, в якій підставою касаційного оскарження скаржником визначено п. 1 та п. 4 частини 4 статті 328 КАС України. 
Ухвалою Верховного Суду від 13.04.2026 касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 24.02.2026 у справі № 240/6472/25 повернуто особі, яка її подала.
Підставами для повернення касаційної скарги слугувало те, що перевіркою змісту поданої у справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
21.04.2026 до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 24.02.2026 у справі № 240/6472/25.
При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено наступне.
1. Щодо строку звернення до суду.
Як вже було зазначено вище, касаційну скаргу подано вдруге 21.04.2026, первісну було повернуто ухвалою Верховного Суду від 13.04.2026.
Скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку касаційного оскарження, в якому зазначено, що повторне подання відповідачем касаційної скарги у стислі строк після отримання ухвали про повернення попередньо поданої касаційного скарги, усунення виявлених недоліків касаційної скарги, свідчить про добросовісну процесуальну поведінку відповідача, а також враховуючи обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з додержанням принципу розумності та пропорційності, а відтак не вбачається ознак невиправданої бездіяльності чи зловживання процесуальними правами та обов`язками зі сторони ГУ ДПС у Житомирській області.
Розглянувши дане клопотання, Верховний Суд дійшов висновку про його необґрунтованість.
Так, відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.
Ухвалу про повернення первісної касаційної скарги від 13.04.2026 податковим органом одержано через електронний кабінет системи «Електронний суд» 13.04.2026, а повторно касаційну скаргу подано 21.04.2026. Однак, скаржником не наведено поважних причин пропуску строку касаційного оскарження судових рішень.
Верховний Суд зазначає, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду касаційної інстанції не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення раніше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених статтею 329 КАС України.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
Таким чином, скаржнику слід надати обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши поважні підстави його пропуску.
2. Щодо підстав позову, то судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Згідно з частиною 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: п.1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; п.4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2 і 3 статті 353 цього Кодексу.
Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи. 
До того ж, Верховний Суд зауважує, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену п. 1 ч. 4 статті 328 КАС України скаржник посилався на застосування судами попередніх інстанцій вимог п. 44.1 ст. 44, п. 134.1 ст. 134, п. 188.1, ст. 188, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, п.201.10, п.201.14, п.201.15, п.201.1 ст. 201 ПК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №400/987/19, від 11.09.2019 у справі №814/1932/17, від 26.06.2018 у справі №816/1422/17, від 31.07.2018 у справі №808/2549/17, від 27.07.2018 у справі №810/2775/17, від 18.06.2019 у справі №2а-1399/11/2670 (№К/9901/64153/18), від 09.04.2019 у справі №814/2970/13-а (адміністративне провадження №К/9901/3108/18), від 18.06.2019 року № 2а-1399/11/2670 (адміністративне провадження №К/9901/64153/18), від 06.03.2018 року №804/5444/16 (адміністративне провадження К/9901/133/17), від 30.01.2020 у справі №814/1145/18, від 31.05.2019 у справі №808/2359/17, від 19.03.2019 у справі №825/2073/18 (адміністративне провадження № К/9901/3789/19), від 31.07.2018 у справі №808/2549/17, від 27.07.2018 № 810/2775/17). 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену п. 4 ч. 4 статті 328 КАС України скаржник посилався на безпідставну відмову судом першої інстанції ухвалою від 11.06.2025 в задоволенні клопотання ГУ ДПС про залишення позову без розгляду, внаслідок пропуску строку звернення до суду, оскільки, враховуючи вимоги п. 42.2 ст. 42 ПК України, починаючи з 02.05.2024 обчислювався строк для реалізації права позивача на оскарження оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №00061230710, №00061290710 та №00061290710, які направлено на адресу позивача 25.03.2024, але конверт з податковими-повідомленнями рішеннями повернувся 02.05.2024 з відмітками "за закінченням терміну зберігання". В наведеному контексті просив врахувати правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №810/3116/18 та від 16 липня 2025 року у справі №500/2276/24 (в частині визначення належного вручення поштових повідомлень та недопустимості зловживання правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень).
Проте скаржником не взято до уваги, що перелічені ним постанови Верховного Суду ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, які залежать від їх повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення; посилання на вказані постанови у касаційній скарзі зроблено без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки, які стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів. Отже податковим органом лише наведено окремі витяги з постанов Верховного Суду і не доведено подібність правовідносин у справах, як і не обґрунтовано, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій і про суперечність висновків судів попередніх інстанцій правовим висновкам Верховного Суду, зазначених скаржником. 
До того ж, суди попередніх інстанцій в судових рішеннях посилались на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 24.01.2018 у справі №2а-19379/11/2670, від 28.10.2019 у справі №280/5058/18, від 26.02.2020 у справі № 826/1308/18, від 06.05.2020 у справі №640/4687/19, від 19.10.2023 у справі №160/5256/19, від 16.01.2018 у справі №820/4648/13-а, від 01.02.2023 у справі №380/9660/21, від 26.06.2018 у справі №825/3731/15-а, від 19.06.2018 у справі №806/4988/13-а, від 27.03.2018 у справі №816/809/17, від 07.07.2022 у справі №160/3364/19, від 28.02.2018 у справі №806/1033/17, від 16.10.2020 у справі №820/2587/15, від 01.02.2023 у справі №380/9660/21, від 16.04.2020 у справі №810/3443/18, від 30.09.2021 у справі №400/1986/19, а також на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №160/3364/19. Скаржником не наведено підстав щодо помилковості врахування судами попередніх інстанцій таких правових позицій Верховного Суду, або необхідності відступу від такої практики Верховного Суду чи спростування подібності правовідносин. Тоді, як реальність господарських операцій повинна бути предметом дослідження і оцінки судами в кожній окремій справі в розрізі сукупної оцінки наявних в ній доказів, які в свою чергу не можуть бути предметом переоцінки судом касаційної інстанції враховуючи межі касаційного перегляду, передбачені статтею 341 КАС України. 
Крім цього, визначаючи підставою касаційного оскарження п. 4 ч. 4 статті 328 КАС України скаржник фактично доводить суду касаційної інстанції безпідставну відмову ухвалою суду першої інстанції від 11.06.2025 року в задоволенні клопотання ГУ ДПС про залишення позову без розгляду, вважаючи, що позивач фактично дізнався про наявність податкових повідомлень-рішень з моменту, коли конверт з вказаними рішеннями повернувся на адресу відповідача з відмітками "за закінченням терміну зберігання" - 02.05.2024. 
Однак Суд касаційної інстанції звертає увагу, що такі доводи скаржника є необґрунтованими та свідчать про фактичну переоцінку доказів у справі, оскільки, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд першої інстанції, відмовляючи ухвалою від 11.06.2025 року в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з тексту позовної заяви та матеріалів справи встановив, що: "позивач дізнався про оскаржувані податкові повідомлення-рішення у вересні 2024 року, після направлення до електронного кабінету товариства копії позовної заяви, поданої відповідачем про стягнення податкового боргу з рахунків позивача, до якої в свою чергу були долучені копії оскаржуваних у даній справі податкових повідомлень-рішень та звернувся до суду 11.03.2025. Доказів отримання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень раніше вказаної дати відповідачем не надано, як і не доведено обізнаність позивача про існування оскаржуваних рішень раніше вересня 2024 року".
Отже посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які на його думку не виправлені судом апеляційної інстанції не підміняють визначення підстав касаційного оскарження та також не можуть вважатися належним правовим обґрунтуванням касаційної скарги у розумінні частини 4 статті 328 цього Кодексу. Пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України є відсильною нормою, обґрунтування необхідності касаційного оскарження таким пунктом можливе лише у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт та частину статті 353 КАС України, однак скаржником відповідні норми КАС України не вказані та не обґрунтовані.
Разом з тим, суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).
До того ж, враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. Касаційна скарга є подібною до попередніх та не усуває раніше встановлених недоліків.
Згідно з частиною 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини 6 статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу. 
За правилами частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 169, 328-330, 332, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 24.02.2026 у справі № 240/6472/25 залишити без руху.
Установити скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом:
1) надання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши поважні підстави його пропуску;
2) належного викладення підстав касаційного оскарження.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.
Cудді І.А. Васильєва
О.О. Шишов
М.М. Яковенко