ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року   Справа № 918/693/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В. ,  суддя Гудак А.В. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників:
позивача: Підпалий О.В. (в режимі відеоконференції)
відповідача: Михайлов В.О. (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 (повний текст рішення складено 16.03.2026, суддя Селівон А.О.)
у справі № 918/693/25
за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл"
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги; процесуальні дії у справі.
Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" про стягнення 361 360,54 грн з яких: 129 343,04 грн - заборгованість за спожиту електричну енергію, 121 595,41 грн - 15% річних та 110 422,09 грн - інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" в частині своєчасної та повної сплати за поставлену енергію в сумі 361 360,54 грн. 
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2026 року у справі № 918/693/25 позов Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" задоволено частково. Присуджено до стягнення з ТзОВ "Нафтоком Оіл" на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 129 343,04 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, 60 797,71 грн 15% річних, 110 422,09 грн інфляційних втрат та 5 420,41 грн витрат зі сплати судового збору.
Оскаржуване рішення мотивоване тим, що оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню. Водночас, беручи до уваги клопотання відповідача щодо зменшення нарахованих 15 % річних, а також встановлену непропорційність таких нарахувань до суми основного боргу та їх невідповідність принципам розумності, справедливості та пропорційності, суд, врахувавши обставини справи, зокрема розмір заборгованості, наслідки прострочення та баланс інтересів сторін, дійшов висновку про можливість зменшення заявлених до стягнення річних на 50 % - до 60 797,71 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2026 у справі №918/693/25 апеляційну скаргу ТзОВ "Нафтоком Оіл" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом подання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучити докази сплати судового збору у розмірі 6504,50 грн. та докази реєстрації електронного кабінету.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 відмовлено в задоволенні клопотання представника ТзОВ "Нафтоком Оіл" - Михайлова В.О. про продовження скаржнику процесуального строку на усунення недоліків апеляційної скарги та повернуто апеляційну скаргу ТзОВ "Нафтоком Оіл" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 року у справі № 918/693/25.
В подальшому 01.05.2026 відповідач повторно звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю, а також покласти судові витрати на позивача.
Серед іншого, до апеляційної скарги додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у цій справі.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду апеляційної скарги у справі № 918/693/25 у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Тимошенко О.М., суддя Гудак А.В.
Листом № 918/693/25/2207/26 від 05.05.2026 справу витребувано у Господарського суду Рівненської області.
08.05.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 918/693/25.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 апеляційну скаргу ТзОВ "Нафтоком Оіл" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03. 2026 у справі № 918/693/25 залишено без руху; запропоновано скаржнику усунути протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом подання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучити докази сплати судового збору у розмірі 6504,49 грн та докази реєстрації електронного кабінету. Водночас, судом апеляційної інстанції було відкладено розгляд клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення у цій справі до усунення недоліків апеляційної скарги
22.05.2026 до суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію №87 від 21.05.2026 про сплату судового збору у визначеній в ухвалі суду сумі та докази реєстрації відповідачем електронного кабінету ЄСІТС.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.05.2026, серед іншого, задоволено клопотання ТзОВ "Нафтоком Оіл" про поновлення строку на оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25; поновлено строк на оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25 та зупинено дію рішення; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ "Нафтоком Оіл" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25; призначено здійснити розгляд апеляційної скарги "23" червня 2026 р. о 14:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №4.
04.06.2026 від позивача надійшов відзив, який долучено до матеріалів справи.
За розпорядженням керівника апарату суду від 23.06.2026, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії у цій справі Саврія В.А., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено автоматизовану заміну судді-члена колегії у справі № 918/693/25; для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Гудак А.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2026 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25 до провадження в новому складі суду: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Гудак А.В.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/26 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню апеляційним господарським судом.
Як вказує Товариство, позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що у період 01.01.2019-31.03.2019 у відповідача був відсутній договір з постачальником універсальної послуги, у зв`язку з чим постачання електроенергії здійснювалось постачальником "останньої надії"( далі - ПОН), а отже між сторонами виникли договірні відносини на підставі фактичного споживання.
На переконання скаржника, суд першої інстанції не встановив належним чином фактичних обставин щодо: наявності чи відсутності чинного договору відповідача з попереднім електропостачальником; підстав припинення такого договору; дотримання процедури переведення споживача на постачання ПОН; факту повідомлення відповідача, Регулятора та оператора системи розподілу про зміну постачальника; обрання або необрання відповідачем іншого електропостачальника.
Апелянт наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази припинення постачання електричної енергії попереднім постачальником, а також відсутні докази належного повідомлення відповідача, Регулятора та оператора системи розподілу про переведення на постачання ПОН, що виключає можливість автоматичного виникнення договірних відносин з ПОН.
Також доводи апеляційної скарги зводяться до того, що апелянт вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт акцептування договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", а надані банківські документи не містять належної ідентифікації платника та не підтверджують здійснення оплати саме відповідачем. Зокрема, згідно з інформацією АТ КБ "Приватбанк", платіж від 29.01.2019 від відповідача відсутній, що спростовує доводи позивача про фактичне виконання зобов`язань.
Скаржник наголошує, що у справі відсутні докази припинення попереднього договору постачання електричної енергії, що виключає можливість віднесення товариства до категорії споживачів, які обслуговуються постачальником "останньої надії", а отже спростовує сам факт виникнення відповідного зобов`язання.
Окремо відповідач зазначає, що заявлені позивачем 15% річних та інфляційні втрати є явно непропорційними, оскільки їх сукупний розмір суттєво перевищує суму основного боргу, що суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності. 
У зв`язку з викладеним, ТзОВ "Нафтоком Оіл" просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/26 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
ДПЗД "Укрінтеренерго" у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25 законним, обґрунтованим та ухваленим з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з повним і належним встановленням фактичних обставин справи та оцінкою всіх доказів.
Позивач вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.
Зазначається, що позивач здійснює функції постачальника "останньої надії" на підставі Закону України "Про ринок електричної енергії", ліцензії НКРЕКП та розпорядчих актів Кабінету Міністрів України, а постачання електричної енергії у статусі ПОН здійснюється в межах публічного договору приєднання, який вважається укладеним з моменту фактичного споживання електричної енергії за відсутності іншого постачальника. У зв`язку з цим обов`язок споживача полягає у своєчасній оплаті спожитої електроенергії.
Позивач також наголошує, що облік споживання та розрахунок обсягів електроенергії здійснюється виключно на підставі даних оператора системи розподілу, який веде комерційний облік та надає офіційні звіти, а тому визначені обсяги споживання є достовірними та не спростовані відповідачем.
Щодо доводів апеляційної скарги про часткову оплату, позивач зазначає, що відповідний платіж був здійснений за виставленим рахунком та зарахований належним чином, що виключає твердження про його відсутність.
Стосовно вимог про % річних та інфляційні втрати, ДПЗД "Укрінтеренерго" зазначає, що вони є законним наслідком прострочення грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України, мають компенсаційний характер, не є штрафними санкціями та підлягають стягненню незалежно від інших заходів відповідальності. 
З урахуванням наведеного, позивач просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні 23.06.2026 представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві, та просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідачку, присутніх у судовому засіданні представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами та визначені відповідно до них правовідносини.
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" визначено постачальником "останньої надії" (далі - ПОН) на період з 01.01.2019 до 31.12.2025.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" перебувало на постачанні електричної енергії постачальником "останньої надії" згідно з даними отриманими від оператора системи розподілу - Акціонерного товариства АТ "Укрзалізниця" (АТ "Укрзалізниця") у період з 01.01.2019 по 31.03.2019, а саме: повідомлення оператора системи про точки комерційного обліку споживачів, постачання електричної енергії за якими здійснюється постачальником "останньої надії" "ДПЗД "Укрінтеренерго"від 20.02.2019, в якому вказано термін початку постачання електричної енергії електропостачальником - 01.01.20219 та термін завершення постачання електричної енергії електропостачальником - 31.03.2019; звітів щодо фактичного (звітного) корисного відпуску електричичної енергіргії за точками комерційн обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника "станньої надії" ДПЗД "Укрінтерененерго", які приєднані до електричних мереж або відносяться до територ сторіїліцензованої діяльності оператора системи розподілу (передачі) АТ "Укрзалізниця"постачальником "останньої надії" "ДПЗД "Укрінтеренерго" за січень-березень 2019 року.
Відповідно, Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", яке виконує функції постачальника "останньої надії" (Постачальник), діє на підставі ліцензії на постачання електричної енергії споживачу, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 06.11.2018 № 1344 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р, відповідно до статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії", ПРРЕЕ та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" (Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальника "останньої надії" та комерційної пропозиції, розробленої з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та відповідно до вимог Закону України "Про ринок електричної енергії", ПРРЕЕ. АТ "Укрзалізниця", визначено як оператор системи розподілу (далі - ОСР) згідно реєстру суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, діяльність яких регулюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Згідно з положеннями пункту 1.1 Договору цей договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" (далі - Договір) є публічним договором приєднання споживача до цього Договору і регулює порядок та умови продовження постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" Постачальником Споживачу, у разі, якщо обраний Споживачем електропостачальник неспроможний постачати електричну енергію, до моменту обрання Споживачем нового електропостачальника або до припинення постачання у передбачених чинним законодавством чи цим Договором випадках. Цей договір укладається сторонами, керуючись статтями 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання Споживача до цього договору.
Пунктом 2.1 Договору передбачено, що за цим договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору, що зазначені в Додатку 1 до Договору (комерційна пропозиція).
Відповідно до пункту 2.2 Договору обов`язковою умовою для постачання електричної енергії Споживачу є наявність у Споживача укладеного в установленому порядку з оператором системи договору про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, на підставі якого Споживач набуває право отримувати послугу з розподілу/передачі електричної енергії. Побутовий споживач використовує електричну енергію виключно на власні побутові потреби, у тому числі для освітлення, живлення електроприладів тощо, що не включає професійну та комерційну діяльність.
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що Постачальник здійснює постачання електричної енергії Споживачу з моменту припинення постачання електричної енергії Споживачу діючим електропостачальником у випадках, зазначених у пункті 3.2 цієї глави.
Згідно з пунктом 3.2 Договору Постачальник забезпечує гарантоване та безперервне постачання електричної енергії Споживачу протягом всього строку постачання, у разі: банкрутства, ліквідації попереднього постачальника; закінчення строку дії ліцензії, призупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника; невиконання або неналежного виконання попереднім електропостачальником вимог правил ринку, правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, а на перехідний період -Договору між членами оптового ринку електричної енергії України, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам; необрання споживачем нового електропостачальника, зокрема, після розірвання договору з попереднім електропостачальником.
Відповідно до пункту 3.3 Договору умови надання послуг "останньої надії" Споживачу повинні передбачати наступне: ціни на електроенергію для Споживача повинні бути економічно обґрунтованими, прозорими, недискримінаційними і формуватися Постачальником відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором; споживач має право змінювати постачальника без сплати будь-яких штрафних санкцій на користь такого постачальника у разі дострокового розірвання цього Договору.
Згідно з пунктом 3.4 Договору електрична енергія постачається до електроустановок Споживача протягом строку, що не може перевищувати 90 днів. Якщо після закінчення зазначеного строку Споживач не розпочав процедуру зміни електропостачальника, постачання електричної енергії на об`єкт призупиняється.
Відповідно до пункту 3.7 Договору початок постачання електричної енергії Споживачу починається з факту споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ у разі укладення Договору між сторонами.
Пунктами 5.1-5.2 Договору передбачено, що Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з комерційною пропозицією з постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", яка є додатком до цього Договору (далі – Комерційна пропозиція.). Спосіб визначення ціни (тарифу) за електричну енергію зазначається в комерційній пропозиції Постачальника.
Відповідно до пунктів 5.5-5.7 Договору ціна (тариф) на електричну енергію визначається за результатами конкурсу. Сторони домовилися про те, що ціна (тариф) на електричну енергію, визначена за результатами конкурсу, є обов`язковою для сторін з дати введення її в дію. Якщо конкурс на визначення Постачальника не відбувся, ціна (тариф) на послуги тимчасово призначеного Постачальника встановлюється Регулятором згідно із затвердженою ним методикою. Інформація про діючу ціну (тариф) на електричну енергію Постачальника має бути розміщена на офіційному веб - сайті Постачальника не пізніше ніж за 20 днів до дати її застосування із зазначенням порядку її формування. Ціна (тариф) на електричну енергію має зазначатися Постачальником у рахунках на оплату спожитої електричної енергії за цим договором, у тому числі у разі її зміни.
Згідно з пунктом 5.8 Договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.
Пунктом 5.10 Договору передбачено, що оплата виставленого Постачальником рахунка за цим Договором має бути здійснена Споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання Споживачем цього рахунку, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої Споживачем.
Згідно з пунктом 5.11 Договору якщо Споживач не здійснив оплату за цим договором в строк, передбачений комерційною пропозицією, Постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії Споживачу у порядку, визначеному ПРРЕЕ. У разі порушення споживачем строків оплати за цим Договором, Постачальник має право вимагати сплати пені. Пеня нараховується за кожен прострочений день оплати за цим договором. Споживач має сплатити за вимогою Постачальника пеню у розмірі, яка зазначається в комерційній пропозиції.
Відповідно до пункту 13.1 Договору цей договір набирає чинності за фактом споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ, та діє в частині здійснення розрахунків між сторонами до повного їх здійснення, а в частині постачання електричної енергії його дія не може перевищувати 90 календарних днів. 
Також Комерційною пропозицією № 2 від 27.12.2018 (далі - Комерційна пропозиція), яка є додатком № 1 до Договору, визначено умови постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", розроблені з урахуванням вимог Цивільного кодексу України.
Згідно з пунктом 1.1 Комерційної пропозиції для постачання електричної енергії споживачам постачальником "останньої надії" ціна на електричну енергію формується згідно з порядком формування ціни, за якою здійснюється постачання електричної енергії споживачам постачальником "останньої надії", затвердженого постановою НКРЕКП від 05.10.2018 №1179.
Пунктом 4.1-4.2 Комерційної пропозиції передбачено, що споживач сплачує 100 % від орієнтовної вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання Споживачем рахунку. Орієнтовна вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії постачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих постачальником від оператора системи розподілу (передачі).
Відповідно до пунктів 4.3-4.5 Комерційної пропозиції остаточний розрахунок за спожиту електричну енергію в розрахунковому місяці здійснюється Споживачем на підставі виставленого постачальником рахунку до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, розмір якого визначається як різниця між вартістю купованої Споживачем електричної енергії, зазначеної в акті купівлі-продажу, та сумарною оплатою Споживачем за розрахунковий період з урахуванням ПДВ. Акт купівлі-продажу електричної енергії складається на підставі даних про фактичне споживання Споживача, отриманих від ОСР. У разі наявності зауважень до акта купівлі-продажу, споживач оформлює протокол розбіжностей, в якому вказує обсяг електричної енергії, по якому є розбіжності. Уповноважені особи постачальника та споживача терміново проводять переговори з метою усунення розбіжностей.
Згідно з пунктом 6 Комерційної пропозиції передбачено, що за внесення платежів передбачених умовами Договору з порушенням термінів, визначених даною комерційною пропозицією, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день простроченого платежу, враховуючи день фактичної оплати. Пеня Споживачем сплачується на підставі рахунків Постачальника, а у разі незгоди Споживача, стягується в судовому порядку.
Відповідно до пункту 7.1 Комерційної пропозиції Споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, на вимогу Постачальника зобов`язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання, а також п`ятнадцять процентів річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.
Керуючись положеннями пункту 15 Комерційної пропозиції цей договір набирає чинності за фактом споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого ПРРЕЕ, та діє в частині здійснення розрахунків між сторонами до повного їх здійснення, а в частині постачання електричної енергії його дія не може перевищувати 90 календарних днів. Якщо споживач протягом 90 календарних днів не укладе відповідний договір про постачання з іншим електропостачальником або договір купівлі – продажу електричної енергії на ринку електричної енергії, електроживлення його об`єкта (об`єктів) має бути припинено ОСР за зверненням Постачальника.
Відповідно, на виконання Договору позивач на підставі отриманих від ОСР даних (звіт) про фактичне споживання відповідачем електричної енергії, складено Акти купівлі-продажу електроенергії та рахунки, а саме:
- акт купівлі-продажу електроенергії до Договору від 31.01.2019 №001053 за розрахунковий період січень 2019 року на суму 94 605,25 грн та рахунок від 13.02.2019 № 000032384883/29/О01/03982 на оплату на загальну суму 94 605,25 грн, відповідно до якого Відповідачем спожито електричної енергії в обсязі – 30 701,00 кВт*год. по 2 класу напруги.
Рахунок та акт за січень 2019 року були надіслані позивачем 14.02.2019 на поштову адресу Відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про одержання від 22.02.2019;
- акт купівлі-продажу електроенергії до Договору від 28.02.2019 №001519 за розрахунковий період лютий 2019 року на суму 26 593,38 грн та рахунок від 07.03.2019 № 000032384883/29/О02/05176 на оплату на загальну суму 26 593,38 грн, відповідно до якого відповідачем спожито електричної енергії в обсязі – 8 630,00 кВт*год. по 2 класу напруги.
Рахунок та акт за лютий 2019 року були надіслані позивачем на поштову адресу Відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про одержання за довіреністю від 18.03.2019;
- акт купівлі-продажу електроенергії до Договору від 31.03.2019 №002289 за розрахунковий період березень 2019 року на суму 22 319,33 грн та рахунок від 06.04.2019 № 000032384883/29/О03/06022 на оплату на загальну суму 22 319,33 грн, відповідно до якого відповідачем спожито електричної енергії в обсязі – 7 243,00 кВт*год. по 2 класу напруги.
Рахунок та акт за березень 2019 року були надіслані позивачем на поштову адресу відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про одержання від 11.04.2019.
Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором також свідчить відсутність з боку відповідача письмових претензій та повідомлень про порушення Постачальником умов Договору. Будь-яких зауважень щодо обсягу спожитої електричної енергії у спірний період відповідач позивачу також не подав.
Заборгованість за поставлену електричну енергію відповідача перед позивачем складає 143 517,96 грн, яка сплачена Відповідачем частково в розмірі 14 174,92 грн, на підтвердження чого Позивачем надано виписку з рахунку за 29.01.2019.
Таким чином заборгованість відповідача за спожиту електроенергію перед позивачем становить 129 343,04 грн.
Позивачем на адресу відповідача було направлено претензії від 15.05.2019 № 44/11-000376 яка, була отримана відповідачем 07.06.2019 та від 28.03.2025 №44/11-010471 з вимогою про сплату заборгованості в розмірі 129 343,04 грн, які залишені відповідачем без відповіді та задоволення.
Доказів сплати відповідачем заборгованості в сумі 129 343,04 грн за поставлену електричну енергію суду не подано.
Враховуючи порушення Відповідачем термінів виконання грошових зобов`язань за Договором, Позивачем відповідно до пункт 7.1 Комерційної пропозиції та статті 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача за період з 02.03.2019 по 20.06.2025 інфляційних втрат 110 422,09 грн та 121 595,41 грн 15 % річних.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступні положення чинного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України (частина друга статті 4 Цивільного кодексу України).
Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням Цивільного кодексу України або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та Цивільним кодексом України (частини четверта, п`ята статті 4 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Частинами першою, третьою та п`ятою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору (ч.ч. 2, 5 ст. 633 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частинами першою та другою статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно з частиною п`ятою статті 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" правила роздрібного ринку передбачають, зокрема, загальні умови постачання електричної енергії споживачам, систему договірних відносин між учасниками роздрібного ринку, права та обов`язки учасників ринку, процедуру заміни споживачем постачальника електричної енергії, умови та порядок припинення та відновлення постачання електричної енергії споживачу, процедуру розгляду скарг споживачів, особливості постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги, постачальником "останньої надії".
Відповідно до пункту 16 частини першої статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. 
Згідно з частинами першою-шостою статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. 
Частина 1 ст. 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначає, що постачальник "останньої надії" надає послуги з постачання електричної енергії споживачам у разі:
1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника;
2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника;
3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам;
4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником;
5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.
Частинами 6, 8 ст. 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що постачальник "останньої надії" здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник "останньої надії" оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо доводу апелянта про безпідставне застосування механізму постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" та відсутність передбачених законом умов для такого постачання.
Необхідно зазначити, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" визначено постачальником "останньої надії" на період з 01.01.2019 до 31.12.2025.
Відповідно до абзацу першого пункту 1.2.9 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ) постачальник "останньої надії" здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", який розробляється постачальником "останньої надії" на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" (додаток 7 до цих Правил) та вважається укладеним у визначених законодавством України та цими Правилами випадках, у разі настання яких споживач безакцептно приймає умови договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії".
Відповідно до пункту 6.2.4 ПРРЕЕ, початком постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" вважається дата припинення постачання електричної енергії споживачу попереднім електропостачальником. Адміністратор розрахунків повідомляє дату переведення споживача (споживачів) на постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" постачальнику (постачальникам) послуг комерційного обліку.
Постачальник "останньої надії" постачає електричну енергію споживачу протягом строку, що не може перевищувати 90 днів. Після завершення зазначеного строку постачальник "останньої надії" припиняє електропостачання споживачу.
Із приписів статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" та положень ПРРЕЕ можна зробити висновок, що відповідно до яких постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" здійснюється у випадках, прямо визначених законом, а договірні відносини виникають у силу фактичного постачання електричної енергії, без необхідності додаткового волевиявлення споживача.
При цьому правове значення для виникнення відповідних правовідносин має не формальне оформлення договору, а встановлений законом механізм переходу споживача на постачання постачальником "останньої надії", який реалізується через дані адміністратора комерційного обліку та оператора системи.
Варто зазначити, що постачальник "останньої надії" здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник "останньої надії" оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.
Як встановлено судами, на виконання вимог частини одинадцятої статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" в мережі Інтернет за адресою: www.uie.kiev.ua Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" розміщено: порядок приєднання до умов договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії"; договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії"; комерційну пропозицію до договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" №2; додаток №1 до комерційної пропозиції до договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії"; порядок формування ціни за якою здійснюється постачання електричної енергії споживачам постачальником "останньої надії".
Керуючись пунктом 3.4.4 ПРРЕЕ постачальник "останньої надії" здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником "останньої надії" і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.
У цьому випадку покази засобу вимірювання визначаються постачальником послуг комерційного обліку на дату початку фактичного постачання електричної енергії в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку.
Якщо споживач постачальника "останньої надії" не уклав договір із новим електропостачальником по закінченню терміну договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", розподіл та постачання електричної енергії такому споживачу припиняється шляхом здійснення відключення електроустановки такого споживача.
Виходячи з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" у період з 01.01.2019 по 31.03.2019 перебувало на постачанні електричної енергії постачальником "останньої надії", що підтверджується належними доказами, зокрема: повідомленням оператора системи розподілу - Акціонерного товариства "Укрзалізниця" від 20.02.2019 щодо точок комерційного обліку споживачів, постачання електричної енергії за якими здійснюється постачальником "останньої надії" ДПЗД "Укрінтеренерго", у якому визначено період постачання з 01.01.2019 по 31.03.2019, а також звітами щодо фактичного відпуску електричної енергії за відповідними точками комерційного обліку за січень-березень 2019 року.
Зазначені докази у сукупності підтверджують факт переведення відповідача на постачання електричної енергії ПОН та безпосереднє здійснення такого постачання у спірний період, що відповідає вимогам статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" та положенням Правил роздрібного ринку електричної енергії/
Водночас, як встановлено судами, відповідачем надано договір про постачання електричної енергії споживачу № 470067811(13031-ВЦ), укладений із Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" 11.03.2019, на підтвердження існування іншого постачальника у спірний період.
Однак, саме по собі укладення зазначеного договору після закінчення спірного періоду не свідчить про перехід відповідача на постачання електричної енергії від іншого постачальника у межах спірного періоду, оскільки у договорі не визначено дату початку постачання електричної енергії новим постачальником, а комерційна пропозиція та заява-приєднання до договору відповідачем до матеріалів справи не подані, що унеможливлює встановлення моменту безпосереднього початку постачання.
Пунктом 3.1.7 ПРРЕЕ передбачено, що договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання до умов оприлюдненої комерційної пропозиції, при цьому сам факт споживання електричної енергії за відсутності іншого постачальника свідчить про приєднання до відповідного договору.
Крім того, відповідно до абзацу першого пункту 4.10 ПРРЕЕ у разі постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або ПОН споживач за взаємною згодою сторін може здійснювати оплату спожитої електричної енергії у формі попередньої оплати, що додатково підтверджує специфіку правового режиму таких правовідносин та відсутність необхідності укладення окремого класичного договору у паперовій формі.
Отже, доводи відповідача про відсутність умов для застосування механізму постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не враховують імперативного характеру регулювання відносин на ринку електричної енергії.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що встановлені у справі обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, свідчать про правомірність застосування до спірних правовідносин механізму постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", а тому дійшов правильного висновку про наявність у відповідача обов`язку з оплати фактично спожитої електричної енергії.
Щодо доводу апелянта про недоведеність факту оплати електричної енергії відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність зазначених доводів апелянта, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, досліджених судом у їх взаємозв`язку та відповідно до стандарту вірогідності доказів, визначеного статтею 79 ГПК України.
Так, судом встановлено, що на підтвердження факту нарахування та виставлення до оплати відповідної суми за електричну енергію позивачем до матеріалів справи долучено рахунок від 14.01.2019 № 000032384883/29/П/00877 на суму 14 174,92 грн, а також докази його отримання відповідачем, що виключає сумнів щодо обізнаності останнього про обсяг та підстави нарахування платежу.
Крім того, матеріалами справи підтверджується факт здійснення апелянтом оплати саме за вказаним рахунком, що вбачається з банківської виписки від 29.01.2019, відповідно до якої проведено платіж у розмірі 14 174,92 грн із чітким призначенням: "за електричну енергію за січень 2019 року, згідно рахунку № 000032384883/29/П/00877 від 14.01.2019, ТОВ "НАФТОКОМ ОІЛ"".
Таким чином, первинні документи у вигляді рахунку, підтвердження його отримання та банківської виписки у сукупності формують узгодженість, яка свідчить про фактичне здійснення відповідачем оплати за спожиту електричну енергію саме у спірних правовідносинах.
Посилання скаржника на відповідь АТ КБ "Приватбанк" про ненадходження відповідного платежу з рахунків ТзОВ "Нафтоком Оіл" обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки зазначена відповідь не спростовує факту здійснення платежу як такого, а лише відображає результати внутрішнього пошуку банком операцій за визначеними параметрами, що не виключає можливості проведення платежу через інші канали або платіжні інструменти, а також не заперечує самого змісту платіжного призначення, зафіксованого в банківській виписці.
Водночас доводи апелянта фактично зводяться до переоцінки належних письмових доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, та не містять жодних належних і допустимих доказів на спростування встановленого факту оплати.
Оскільки, законодавством покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Також Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошували на тому, що певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/2).
Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. 
У постанові Верховного Суду від 15.11.2019 у справі № 909/887/18 зазначено, що сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин.
Окремо слід врахувати доводи позивача, викладені у відзиві, згідно з якими на практиці постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" допускає здійснення платежів як самим споживачем, так і третіми особами, а тому вирішальним є не формальний статус платника, а належне призначення платежу та його зарахування на рахунок постачальника з ідентифікацією відповідного договору/рахунку.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідачем не спростовано факт часткової оплати за спожиту електричну енергію, а доводи щодо її відсутності є безпідставними та не підтверджені належними доказами.
Щодо непропорційності 15% річних та інфляційних втрат і підстав їх зменшення.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
За змістом частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
В той же час частиною другою цієї ж статті ЦКУ встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. 
Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. 
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (положення частини першої ст. 611 ЦК України). 
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. 
Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палата Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19). 
Таким чином, нарахування % річних та інфляційних втрата є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Зазначена правова позиція щодо правової природи відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, висвітлена у правових висновках Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).
Крім того, подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). 
Враховуючи встановлені обставини справи, судова колегія зазначає, що умовами Комерційної пропозиції сторони погодили спеціальний порядок відповідальності за порушення грошового зобов`язання, відповідно до якого у разі прострочення оплати споживач зобов`язаний сплатити 15 % річних та інфляційні втрати.
Суд першої інстанції, всебічно дослідивши матеріали справи, перевіривши здійснений позивачем розрахунок та надавши оцінку доводам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення зазначених сум, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а правильність проведених нарахувань належними та допустимими доказами не спростував.
Розглядаючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру 15 % річних, місцевий господарський суд обґрунтовано виходив із того, що реалізація права суду на зменшення таких нарахувань має дискреційний характер та здійснюється з урахуванням конкретних обставин справи, принципів розумності, справедливості, добросовісності й пропорційності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що зменшення розміру процентів річних можливе лише за наявності виняткових обставин, які свідчать про очевидну неспівмірність відповідальності наслідкам порушення зобов`язання, а тому саме по собі посилання боржника на необхідність їх зменшення не є безумовною підставою для застосування судом такого механізму.
Водночас колегія суддів враховує, що суд першої інстанції вже реалізував надані йому дискреційні повноваження та, оцінивши всі обставини справи, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру 15 % річних на 50%. Таким чином, місцевий господарський суд фактично забезпечив дотримання балансу інтересів сторін та принципу пропорційності відповідальності, а тому відсутні правові підстави для повторного або додаткового зменшення розміру процентів річних.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат та 15 % річних у зменшеному розмірі є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають встановленим фактичним обставинам справи й правовим висновкам Верховного Суду. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду у їх сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності такихвисновків, позаякґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального/процесуального права та неправильній оцінці характеру спірних правовідносин, а тому не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частинами 1-3 ст. 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ст. 76-78 ГПК України належними, допустимими та достовірними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмета доказування, при цьому докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Як встановлено ч. 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За змістом усталеної практики Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч. 1 ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції - відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Таким чином, судова колегія виснує, що рішення Господарського суду Рівненської Житомирської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" без задоволення.

Розподіл судових витрат.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком Оіл" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 12.03.2026 у справі № 918/693/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.
4. Справу № 918/693/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено "25" червня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Миханюк М.В. 

Суддя   Гудак А.В.