ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року
м. Харків
справа № 635/3393/25
провадження № 22-ц/818/2220/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – голова Височанської селищної ради Мороз Олександр Васильович
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області 10 грудня 2025 року в складі судді Омельник М.М.,-
ВСТАНОВИВ:
В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Височанського селищного голови Мороза Олександра Васильовича, в якому просить стягнути з останнього моральну шкоду на його користь у розмірі 2000000 гривень, завдану порушенням його прав, що гарантовані ст. 40 Конституцією України, а саме: надання йому недостовірної інформації про відсутність у Височанській селищній раді в період з травня 2022 року по травень 2023 року продуктів харчування, які він повинен був отримати від Височанської селищної ради за постановою КМУ № 328/22, за ради її привласнення, що стала підставою порушення його прав, які гарантовані ст. 27, ст. 48 Конституції України, що заподіяло йому моральних страждань.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20.03.2022 року Кабінет міністрів України прийняв постанову № 328 «деякі питання забезпечення населення продовольчими товарами тривалого зберігання в умовах воєнного стану» (надалі постанова КМУ № 328/22). За вимогами цієї постанови було визначено, що на період дій воєнного стану, з метою задоволення загальних потреб функціонування держави, забезпечення територіальних громад, в регіонах на території яких тривають активні бойові дії, продовольчими товарами тривалого зберігання, здійснюється безоплатно. Обсяг закупівлі товарів було визначено вказаної постановою. Закуповувались товари за бюджетні кошти. Постановою було затверджено перелік та обсяг продуктових товарів для видачу на одну особу. На обласні військові адміністрації було покладено обов`язок затвердити порядок безоплатної видачі вказаних продовольчих товарів населенню та забезпечення їх передачі населенню власними ресурсами. Постановою КМУ № 328/22 у Додатку було визначено перелік і обсяг продовольчих товарів які повинна отримати одна особа. На виконання постанови КМУ № 328/22 ХВА 24.03.2022 року прийняла Розпорядження № 16. B за яким було визначено, що населенню повинні видаватись вказані товари безоплатно в обсягах визначених постановою КМУ № 328/22. Далі вказані продовольчі товари з ХОВА було передано на видачу до територіальних громад. Такі товари на передачу населенню отримала і Височанська селищна рада. 04.05.2022 року, позивач особисто звернувся до ОСОБА_2 з Пропозицією передати йому визначені постановою КМУ № 328/22 продукти харчування, при тому вказав їх обсяг та перелік, які йому повинні бути видані. На його Пропозицію О. Мороз надав відповідь від 19.05.2022 року про те що означені продукти на цей час у селищній раді відсутні, але при їх надходженні йому про це повідомлять і їх він отримає. Згідно інформації яку позивачу надано з ХОВА такі продукти до Височанської селищної ради постійно надходили в період з квітня 2022 року по травень 2023 року, що надавало можливість О. Морозу організувати йому їх видачу. Але ОСОБА_3 вирішив ввести позивача в оману і продукти харчування, які передбачено було мені видано за нормами постанови КМУ № 328/22 вирішив привласнити, що і здійснив. За вказаних обставин позивач, в порядку реалізації свого права, на відшкодування йому завданої моральної шкоди, як особі, яка зазнала порушення гарантованого права ст. 27, ст. 28, ст. 40 Конституції України, так як продукти харчування за вимогами постанови КМУ № 328/22, було виділено позивачу за ради збереження життєдіяльності під час військового стану і вони були передані до Височанської селищної ради для надання особисто позивачу, але не були йому наді так як Височанський селищний голова О. Мороз їх привласнив, вводячи ОСОБА_1 , в оману про їх відсутність. Враховуючи все вище наведене, змусило позивача звернутись до суду в порядку цивільного судочинства, з відшкодуванням моральної шкоди на загальних засадах.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області 10 грудня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції помилково застосував загальні норми права в супереч усталеної судової практики ЄСПЛ та повинен був застосувати норми ч.1 ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
13.02.2026 року до суду надійшов відзив від відповідача в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зазначає що суд першої інстанції дослідивши матеріали справи та дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог з підстав не належного відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 04.05.2022 року, позивач особисто звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією передати йому визначені постановою КМУ № 328/22 продукти харчування, при тому вказав їх обсяг та перелік, які йому повинні бути видані. На його пропозицію ОСОБА_3 надав відповідь від 19 травня 2022 року № 03-09/622 про те, що на теперішній час у селищній раді відсутні запитувані ним товари. В разі їх надходження, він буде повідомлено та матиме можливість їх отримати. (а.с.4)
Відповідно до відповіді Департаменту масових комунікацій та забезпечення доступу до публічної інформації Харківської обласної військової адміністрації від 19 лютого 2024 року № 14.01-12/519, вбачається, що відповідно до Порядку складання, подання та розгляду запитів на інформацію, розпорядником якої є Харківська обласна державна (військова) адміністрація, затвердженого розпорядженням голови Харківської обласної державної адміністрації від 23.11.2020 № 763, що зареєстровано Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) 09.12.2020 за № 174/174, після реєстрації запиту на інформацію його копія разом із супровідним листом передається до структурного підрозділу Харківської обласної державної (військової) адміністрації, у компетенції якого знаходиться розгляд питання, що порушується у запиті на інформацію; структурний підрозділ обласної державної (військової) адміністрації здійснює подальший розгляд запиту, готує вичерпну інформацію щодо питань, порушених у інформаційному запиті, та надає її до Департаменту масових комунікацій та забезпечення доступу до публічної інформації Харківської обласної військової адміністрації. Враховуючи викладене, в межах компетенції надають отриманий від Департаменту агропромислового розвитку Харківської обласної військової адміністрації (далі - Департамент) перелік переданих Департаментом продуктів харчування та продуктових наборів Височанській селищній раді у 2022 - 2023 роках (додається). (а.с.5)
Крім того, зазначають, що продуктові набори сформовано відповідно до переліку товарів визначених у постанові Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 328. Додаток реєстр видачі продуктів харчування та продуктових наборів Височанській селищній раді Департаментом агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації.(а.с.6)
У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61 -2417сво19).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Для покладення відповідальності на державу або орган місцевого самоврядування за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Статтею 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.
Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 (провадження № 61-25576сво18) зроблено висновок, що "тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, який бере участь у справі як відповідач".
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу, його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі, належному відповідачеві.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18)).
Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Звертаючись до суду першої інстанції ОСОБА_1 посилався на те, що йому завдано моральну шкоду щляхом надання йому недостовірної інформації яка зазначена у відповіді Департаменту масових комунікацій та забезпечення доступу до публічної інформації, про відсутність у Височанській селищній раді в період з травня 2022 року по травень 2023 року продуктів харчування, які він повинен був отримати від Височанської селищної ради за постановою КМУ № 328/22, чим було порушено права гарантованіст. 27, ст. 48 Конституції України, яке здійснено безпосередньо Височанським селищним головою О. Мороза.
За змістом статті 1174 ЦК України за вимогами про відшкодовування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадовою або службовою особи органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, належним відповідачем є саме відповідний орган місцевого самоврядування.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги, за встановлених у цій справі обстави, не підлягають до задоволення, оскільки позивачем належна для захисту прав позивача вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовими особи органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень має бути заявлена до відповідного органу місцевого самоврядування, тобто до Височанської селищної ради.
Однак в даній справі в якості відповідача зазначено ОСОБА_4 – голову Височанської селищної ради. При цьому фактично спір ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди органом місцевого самоврядування існує із селищною радою – Височанська селищна рада Харківського району Харківської області. 
Доводи скарги про те, що судом першої інстанції помилково застосовано загальні норми законодавства та посилання апелянта на Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Так Конституційний Суд України у рішенні від 13.03.2012 у справі № 5-рп/2012 зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу (ЦК України) не може бути усунута шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу.
Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів - підтримується Конституційним Судом України (рішення від 13.03.2012 у справі № 5-рп/2012) та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17.
Колегія суддів зазначає що Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» є нормативно-правовими актами спеціальної дії,оскільки вони детально регулюють публічно-правові відносини, пов`язані з організацією та здійсненням місцевого самоврядування, у тому числі відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування перед юридичними і фізичними особами. Натомість ЦК України передбачає загальні правила щодо відшкодовування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадовою або службовою особи органу місцевого самоврядування відповідно до яких відповідачем у даних правовідносинах є саме відповідний орган місцевого самоврядування.
Згідно підпункту 1 пункту б) частини 1 статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо забезпечення вимог законодавства щодо розгляду звернень громадян, здійснення контролю за станом цієї роботи на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності.
Аналізуючи зміст спірних правовідносин у цій справі, слід дійти висновку, що відповідно до приписів статті 1174 ЦК України обов`язок з відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових або службових осіб органу місцевого самоврядування, покладається саме на відповідний орган місцевого самоврядування як юридичну особу публічного права. Іншого порядку відповідальності посадових або службових осіб органу місцевого самоврядування законом не визначено.
Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з цієї підстави.
Водночас ОСОБА_1 не позбавлений права на пред`явлення позову до суду до належного відповідача.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2025 року у справі № 635/1409/24, а також від 15 січня 2026 року у справі № 635/1405/24 за позовами ОСОБА_1 до спеціаліста 1 категорії (землевпорядника) Височанської селищної ради Ширяєва В. В., голови Височанської селищної ради Мороза О.В. про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю та діями посадових осіб органу місцевого самоврядування.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області 10 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна

В.Б. Яцина