П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/18799/24	

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

15 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку (індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 193 134,07 грн, що становить 99,02% від загального розміру належних при звільненні виплат) у день виключення її зі списків особового складу частини (18.01.2019 року;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на її користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, грошової компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 193 134,07 грн, що становить 99,02% від загального розміру належних при звільненні виплат), виходячи з її середньоденної заробітної плати на день звільнення з військової служби у розмірі 535,42 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона проходила службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) до 18.01.2019 року. Крайню виплату при звільненні відповідачем здійснено 15.08.2025 року, на виконання рішення суду, тобто поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП України. Викладене, на переконання позивача, є підставою для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на спірні правовідносини не розповсюджуються ст.117 КЗпП України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 19.01.2023 року.
Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 19.01.2023 року у розмірі 426 161,33 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначив, що позивачу було вже виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на виконання судових рішень по цій справі при її первісному розгляді. Крім того, апелянт зазначив, норми КЗпП країни не поширюються на військовослужбовців. Також, апелянт наголосив, що виплата компенсації за невикористані дні основної відпустки та частини одноразової грошової допомоги при звільненні не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку №100. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка проходила військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України та з 18.01.2019 року виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Відповідно до наданої до суду архівної відомості Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що позивачу при звільненні зі служби нараховано 149 443,08 грн. (т.2 а.с.11).
Крім того, позивачу:
- на виконання судового рішення по справі №420/10437/22 виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2028 року на суму 65 899,52 грн (т.2 а.с.33 зворотній бік);
- на виконання судового рішення по справі №420/28956/23 виплачена індексацію грошового забезпечення у фіксованому розмірі за період з 01.03.2018 року по 18.01.2019 року на суму 45 588,34 грн (т.2 а.с.34);
- на виконання судового рішення по справі №420/2954/24 виплачена компенсація втрати частини доходів на суму 37 118,19 грн (т.2 а.с.32 зворотній бік);
- на виконання судового рішення по справі №420/18798/24 виплачена компенсація втрати частини доходів на суму 18 681,92 грн (т.2 а.с.26 зворотній бік);
- на виконання судового рішення по справі №420/13425/23 виплачена грошову компенсацію за неотримане речове майно на суму 7 293,14 грн (т.2 а.с.32);
Також 15.06.2021 року відповідачем за заявою позивача додатково виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 18.01.2019 року на суму 18 739,43 грн.
З викладеного вбачається, що на день звільнення позивачу мало бути виплачене грошове забезпечення у загальному розмірі 286 963,51 грн (149 443,08 грн добровільно виплачене грошове забезпечення при звільненні + 130 227,29 грн поточна індексація грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення у фіксованій величині + 7 293,14 грн грошова компенсація за неотримане речове майно).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду по справі № 420/28956/23, а саме за період з 19 січня 2019 року по 19 січня 2023 року, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Постановою Верховного Суду від 22 травня 2025 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2024 скасовано. Справу № 420/18799/24 направлено на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не з`ясовували розміру індексації грошового забезпечення, присудженої позивачці у справі № 420/28956/23, у розрізі двох місяців, що передували місяцю звільнення, і, відповідно, не включали суми індексації до складу заробітної плати позивачки за листопад і грудень 2018 року, з якої обчислюється середньоденна заробітна плата для цілей нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку.
З урахуванням викладеного, обчислена сума середньоденного заробітку не враховує сум індексації грошового забезпечення за листопад і грудень 2018 року, а тому є неправильною. За таких обставин і сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (до застосування до неї критеріїв пропорційного зменшення) розрахована неправильно.
ВС дійшов висновку, що для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судам додатково необхідно встановити розмір індексації грошового забезпечення, присудженої позивачці у справі №420/28956/23 за період з 01.03.2018 по 18.01.2019, у розрізі місяців, зокрема, суму індексації за листопад і грудень 2018 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення, позивач має право на виплату середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні. Крім того, суд першої інстанції врахував висновки ВС та встановив розмір середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення у листопаді 2018 року та грудні 2018 року, із врахуванням індексації грошового забезпечення, виплаченої на виконання рішення суду по справі №420/28956/23.
Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній до 18 липня 2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1Х стаття 117 була викладена у новій редакції.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній з 19.07.2022 року редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем проведено не у день її виключення зі списків особового складу 19.01.2019 року, а 30.05.2024 року та 15.08.2025 року (під час розгляду справи), тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні, що вірно визначено судом першої інстанції.
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судова колегія враховує, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МВС України 25.06.2018 № 558, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Враховуючи правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 25.07.2024 у справі № 420/36/23, судова колегія наголошує, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: з 19.01.2019 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 30.05.2024 року чи 15.08.2025, однак у межах шести місяців, визначених у новій редакції статті 117 Кодексу законів про працю України.
Щодо періоду затримки розрахунку з 19 січня 2019 року до 18 липня 2022 року, то варто врахувати, що особливості обчислення середнього заробітку до 19 липня 2022 року, зокрема, випадки та критерії його зменшення сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби та визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведеного правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 січня 2019 року по 18 липня 2022 року (до внесення змін у статтю 117 КЗпП України) має застосовуватись норма статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та встановленню підлягає:
(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;
(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;
(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.
Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.
Так, з обставин справи вбачається, що при звільненні позивачу належало до виплати грошове забезпечення у розмірі 286 963,51 грн (добровільно нараховано 149 443,08 грн, на виконання судового рішення по справі №420/10437/22 індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2028 року на суму 65 899,52 грн; на виконання судового рішення по справі №420/28956/23 індексація грошового забезпечення у фіксованому розмірі за період з 01.03.2018 року по 18.01.2019 року на суму 45 588,34 грн; на виконання судового рішення по справі №420/13425/23 компенсація за неотримане речове майно на суму 7 293,14 грн; за заявою позивача виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 18.01.2019 року на суму 18 739,43 грн).
Сума недоплаченого грошового забезпечення, за несвоєчасну виплату якого позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом даної справи, складає 137 520,43 грн (65 899,52 грн + 45 588,34 грн + 7 293,14 грн + 18 739,43 грн).
З наведених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 137 520,43 грн (в межах заявлених позовних вимог) від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 47,92 % (137 520,43/ 286 963,51 *100), що вірно визначено судом першої інстанції.
Період затримки розрахунку при звільненні з 19 січня 2021 року по 18 липня 2022 року – 1 277 днів.
З довідки відповідача №180 від 05.12.2025 року про розмір середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення із врахуванням індексації грошового забезпечення, у листопаді 2018 року та грудні 2018 року, виданої з урахуванням висновків ВС, викладених у постанові по цій справі, вбачається, позивачу грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становило 32 660,92 грн (т.2 а.с.35).
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 535,42 грн, з розрахунку 32 660,92 грн / 61 день (кількість календарних днів у листопаді та грудні 2018 року), що вірно встановлено судом першої інстанції.
Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 18.07.2022 становить 327 644,05 (535,42 х 1 277) грн.
Виходячи з принципу пропорційності, за період з 19.01.2019 по 18.07.2022, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 327 664,06 грн, тобто 47,92 % від 683 731,34 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі № 420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.
Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19 липня 2022 року по 15 серпня 2025 року, то як зазначалось вище, він обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями.
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 380/15041/22 від 31 січня 2025 року, по справі № 520/22859/23 від 30 квітня 2025 року.
Тобто після 19 липня 2022 року позивач, незалежно від складових недоплаченого при звільненні грошового забезпечення та дат їх виплати, має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише за 06 місяців.
Разом із тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що до зазначеного періоду не може бути застосовано принцип співмірності.
Так, колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022 року) принципу співмірності.
Так, ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. 
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 560/17619/24 від 06 квітні 2026 року.
З викладеного вбачається, що середній заробіток за всі недоплачені позивачу складові грошового забезпечення, з 19 липня 2022 року не може перевищувати суму 98 517,28 грн (535,42 *184 дні).
Враховуючи, що тривалий період виплати грошового забезпечення виник як з вини відповідача так і у в`язку із тим, що з відповідними позовними заявами ОСОБА_1 зверталась до суду не у рік звільнення зі служби, а від двох до чотирьох років після звільнення, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірної суми також принцип співмірності.
Враховуючи викладене, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 року по 15.08.2025 року у розмірі 47 209,48 грн, тобто 47,92 % від 98 517,28 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності та пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі № 420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.
Тобто, загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за весь період затримки виплати грошового забезпечення становить 374 873,54 грн (327 664,06 +47 209,48).
Суд першої інстанції, зробивши вірний висновок про необхідність визначення істотності частки за період до 18.07.2022 року, помилково не застосував її до періоду з 19 липня 2022 року, у зв`язку із чим невірно визначив суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми середнього заробітку, який стягується на користь позивача.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року - змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини у наступній редакції: 
Зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2019 року по 15.08.2025 року у розмірі 374 873,54 грн (триста сімдесят чотири тисячі вісімсот сімдесят три гривні п`ятдесят чотири копійки).
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко