КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 752/11001/19
провадження № 22-ц/824/5179/2026

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання права власності на квартиру, визнання дійсним заповіту та визнання скасованим заповіту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року в складі судді Мазура Ю. Ю.,
встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І., про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 вересня 2012 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу автономної Республіки Крим Чаровською О. В. за реєстровим № 1919 та зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 53327389, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла позивачу належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І. заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 
24 січня 2018 року позивачем, як спадкоємцем за заповітом у межах визначеного законом строку подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 
15 лютого 2019 року нотаріусом винесено постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні оригінали документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_2 , а також наявністю між спадкоємцями судового спору.
Вона не подала нотаріусу оригінали вказаних документів, у зв`язку з тим, що вони перебувають у відповідача ОСОБА_2 . Вважала, що відповідач навмисно не надає оригінали документів нотаріусу, чим порушує її право на прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І., про визнання права власності на квартиру, визнання дійсним заповіту від 08 вересня 2017 року та визнання скасованим заповіту від 04 вересня 2012 року.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що 08 вересня 2017 року його рідна сестра - ОСОБА_3 останнім заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим Яценком А. М., тобто на тимчасово окупованій території, усе своє майно заповіла на його користь. ОСОБА_3 за станом свого здоров`я не могла посвідчити заповіт в іншому місці, оскільки перебувала на лікуванні.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після смерті останньої він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом. 21 травня 2018 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на інше спадкове майно спадкодавця, а саме квартиру АДРЕСА_3 .
У 2018 році ОСОБА_1 вже зверталась до ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсним заповіту, який ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року у справі № 760/9789/18 визнано неподаним та повернуто їй.
Таким чином, вважав, що відповідно до вимог частини третьої статті 1254 ЦК України заповіт від 04 вересня 2012 року, складений на ім`я ОСОБА_1 , підлягає скасуванню, а заповіт від 08 вересня 2017 року, складений на його ім`я, слід визнати дійсним.
З врахуванням викладеного та збільшених позовних вимог ОСОБА_2 просив суд:
- визнати дійсним заповіт ОСОБА_3 від 08 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А. М., реєстровий номер 1-616, виданий на ім`я ОСОБА_2 ;
- визнати скасованим попередній заповіт ОСОБА_3 від 04 вересня 2012 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 ;
- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , у порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано скасованим попередній заповіт ОСОБА_3 від 04 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Чаровською О. В., за реєстровим номером 1919.
В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову та частково задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції керувався тим, що укладеним ОСОБА_3 заповітом від 08 вересня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А. М., спадкодавець зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, виявила особисто свою волю, тому фактично скасувала заповіт від 04 вересня 2012 року. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заповіт на ім`я ОСОБА_2 є чинним, на підставі чого вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню.
02.02.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Москаленко І. В. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання скасованим заповіт ОСОБА_3 від 04 вересня 2012 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Чаровською О. В., застосувавши норму статті 1254 ЦК України, яка до правовідносин цього спору не підлягає застосуванню. 
18.04.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Древко Н. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Зазначила, що спадкодавець ОСОБА_3 останні свої дні і в день складання заповіту знаходилась в реанімаційному відділенні лікарні і стан її здоров`я до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджено медичними документами, які є у справі. Тому суд і врахував факт того, що посвідчити свій заповіт ОСОБА_3 за станом здоров`я не могла в іншому місці, тобто на підконтрольній Україні території. 
Цим заповітом вона зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, виявила особисто свою дійсну волю та право на заповіт і таким чином скасувала попередні розпорядження. 
Тому суд дійшов правильного висновку, що заповіт від 04 вересня 2012 року є скасованим. 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року у частині мотивів вирішення первісного та зустрічного позовів змінено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зважаючи на те, що 08 вересня 2017 року ОСОБА_3 було складено новий заповіт, яким вона заповідала спірну квартиру ОСОБА_2 , однак цей заповіт був посвідчений нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценком А. М. на тимчасово окупованій території України, тому відповідно до положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказаний заповіт вважається недійсним. Водночас, враховуючи сам факт складення нового заповіту та його недійсність, у цьому випадку підлягає застосуванню частина перша статті 1254 ЦК України, відповідно до якої чинність попереднього заповіту не відновлюється.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а вимоги зустрічного позову про визнання скасованим заповіту ОСОБА_3 від 04 вересня 2012 року на користь ОСОБА_1 задовольнити не у зв`язку з чинністю заповіту від 08 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 , а у зв`язку з тим, що недійсність зазначеного заповіту не відновлює чинності заповіту від 04 вересня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність будь-якого чинного та дійсного заповіту від імені ОСОБА_3 щодо спірної квартири АДРЕСА_2 .
Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Москаленко І. В., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що заповіт від 08 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 посвідчений на тимчасово окупованій території приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим Яценком А. М., а отже, цей правочин відповідно до положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не створює правових наслідків, тобто є нікчемним у силу закону. 
При нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт.
Тобто до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення
статті 1254 ЦК України, оскільки ця норма права не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту. Це обумовлено тим, що нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Древко Н. В. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Москаленко В. І. просила розглянути справу без участі сторони апелянта, оскільки прибути в судове засідання вона не має можливості через незадовільний стан здоров`я після інсульту. 
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л. І. надіслала до суду заяву, в якій просила слухати справу в її відсутності на весь період розгляду. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18 липня 1997 року, зареєстрованого у реєстрі за № 18-931, ОСОБА_4 продав належну йому на праві власності, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно з довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації про реєстрацію місця проживання особи від 20 грудня 2017 року № 22764356 ОСОБА_3 з 12 серпня 1997 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 20 грудня 2017 року № 22764746 зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 10 вересня 2017 року до 20 грудня 2017 року були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
04 вересня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу автономної Республіки Крим Чаровською О. В. за реєстровим № 1919 та зареєстрований у спадковому реєстрі за № 53327389. Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру 
АДРЕСА_2 .
08 вересня 2017 року ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А. М., зареєстрований в реєстрі № 1-616, в якому вказано, що все майно, яке до дня її смерті буде їй належати, в чому би таке не полягало і де б воно не знаходилось, на що по закону вона буде мати право, у тому числі на квартиру 
АДРЕСА_3 , заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що 20 січня 2018 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено актовий запис № 36.
06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л. І. заведено спадкову справу № 42/2017 після смерті ОСОБА_3 .
Як вбачається зі спадкової справи № 42/2017, її було заведено на підставі заяви рідного брата ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла в м. Сімферополі Автономної Республіки Крим, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: Голосіївський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено. Встановлено факт смерті ОСОБА_3 , яка померла у м. Сімферополі Автономної Республіки Крим, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
24 січня 2018 року ОСОБА_1 як спадкоємцем за заповітом, у межах визначеного законодавством України строку, подано заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , а згодом після спливу шестимісячного строку - про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
ОСОБА_2 звернувся із заявою від 14 лютого 2018 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І. з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його рідної сестри - ОСОБА_3 у спадковій справі № 42/2017, в зв`язку з наявністю декількох заповітів на різних осіб.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 травня 2018 року серії 82АА № 1138691, посвідченого нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Антоновою Н. О., тимчасово окупована територія, зареєстрованого в реєстрі за № 82/12-н/82-2018-2-14, виданому ОСОБА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_3 , спадщина якого складається з: квартири АДРЕСА_3 .
15 лютого 2019 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні оригінали документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_2 , а також наявністю між спадкоємцями судового спору.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими з таких підстав. 
Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті
(стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до заповіту, а саме: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
У статті 209 ЦК України встановлено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Відповідно до статті 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Відповідно до глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
На виконання вимог глави 9 Порядку перед підписанням документа нотаріус забезпечує ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга
статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.
Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний»,
«є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій вважаються тимчасово окупованими територіями.
Отже, місто Сімферополь Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України.
Відповідно до положень частин другої та третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
До таких актів відноситься і заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 08 вересня 2017 року приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим Яценком А. М., оскільки він посвідчений (виданий) службовою особою (нотаріусом) на тимчасово окупованій території, на якій органи державної влади, посадові та службові особи України не здійснюють свої повноваження.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного
Суду від 28 серпня 2020 року у справі № 185/2052/19 (провадження
№ 61-4920св20), від 13 жовтня 2021 року у справі № 264/1146/18 (провадження
№ 61-18977св20).
Оскільки заповіт від 08 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 посвідчений на тимчасово окупованій території приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим Яценком А. М., а отже, цей правочин відповідно до положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не створює правових наслідків, тобто є нікчемним у силу закону, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказаний заповіт скасував дію заповіту ОСОБА_3 від 04 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Чаровською О.В., на підставі якого ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .
За таких обставин, оскільки вчинення нікчемного заповіту від 08 вересня 2017 року, не може скасовувати попередній заповіт від 04 вересня 2012 року, ОСОБА_1 має право на спадкування на підставі заповіту від 04 вересня 2012 року. 
24.01.2018 року ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, у межах визначеного законодавством України строку, подала заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , а згодом після спливу шестимісячного строку - про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
15.02.2019 нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_2 , а також наявністю між спадкоємцями судового спору.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За змістом статей 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо в складі спадщини є нерухоме майно спадкоємець, який прийняв спадщину зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Таким чином, для оформлення права на спадщину та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (квартири) спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість (квартира).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звернувшись в межах встановленого частиною першої статті 1270 ЦК України шестимісячного строку до нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та якій належала на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.07.1997 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №19-931 та зареєстрованого в Київському державному бюро технічної інвентаризації 23.07.1997 року, про що зроблено запис у реєстровому книгу за реєстровим №6592, загальна площа квартири -43,75 кв.м, житлова площа -19,0 кв.м., складається з 1 житлової кімнати, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки нею не надано оригіналів документів на підтвердження права власності спадкодавця на спадкове майно, зазначене в заповіті. 
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Враховуючи встановлені судом обставини щодо належності спадкодавцю права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка звернулась до суду з позовною вимогою про визнання права власності на спадкове майно у зв`язку з неможливістю отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за  ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 43,75 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., складається з однієї житлової кімнати, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З огляду на те, що заповіт від 08 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений на тимчасово окупованій території приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим Яценком А. М., є нікчемним у силу закону та не може скасовувати попередній заповіт, норма статті 1254 ЦК України не регулює правові наслідки нікчемності заповіту, нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат, правові підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 відсутні. 
При цьому, подальше здійснення 23.10.2023 реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 23.10.2023 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І., не може слугувати достатньою правовою підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем за чинним заповітом та прийняла спадщину у визначений законом строк.
Суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам наданим сторонами, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 та відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 . 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 43 222,50 грн ( за подання позову - 9 605 грн, за подання апеляційної скарги - 14 407,50 грн, за подання касаційної скарги - 19 210 грн).
Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 43,75 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., складається з однієї житлової кімнати, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 43 222,50 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11.05.2026. 

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук