УХВАЛА

30 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 640/36264/21
адміністративне провадження № К/990/16739/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила: 
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 20 листопада 2019 року по 28 листопада 2021 року (день фактичного розрахунку) у зв`язку з порушенням строків його виплати 10 473,90 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року (включно).
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року (включно) у розмірі 12219 (дванадцять тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 55 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні - повернуто особі, яка її подала.
14 квітня 2026 року Офіс Генерального прокурора через підсистему «Електронний суд» повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки повторно поданої касаційної скарги на предмет її відповідності вимогам статті 330 КАС України встановлено, що скаржник як підставу касаційного оскарження судових рішень знову зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 116, 117 КЗпП України, статті 2, 8 Закону України «Про оплату праці», статтю 81 Закону України «Про прокуратуру», постанову Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 та Положення про преміювання працівників органів прокуратури, затверджене наказом Генеральної прокуратури України від 09 серпня 2017 року №234.
На обґрунтування цієї підстави скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 лютого 2022 року у справі №480/3477/20, від 22 жовтня 2020 року у справі №825/1788/16, від 12 січня 2023 року у справі №640/25901/19, від 12 лютого 2019 року у справі №821/1083/17, відповідно до яких преміювання працівників прокуратури є правом керівника, а не його обов`язком, розмір премії визначається індивідуально, з урахуванням рівня виконання службових обов`язків та дотримання виконавчої дисципліни, а право на премію у конкретному розмірі виникає після прийняття відповідного рішення і видання наказу про преміювання.
Також скаржник зазначає, що премія за листопад 2019 року була нарахована та виплачена позивачу 28 листопада 2019 року на підставі наказу Генерального прокурора від 27 листопада 2019 року № 97-зц, тобто у день, наступний після видання наказу про преміювання, а тому, на його думку, така виплата не могла вважатися несвоєчасною у розумінні статей 116, 117 КЗпП України.
Окрім цього, у повторно поданій касаційній скарзі скаржник наводить загальні висновки Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв подібності правовідносин та стверджує, що справи, на які він посилається, є релевантними до цієї справи, оскільки стосуються роботодавця і працівника, щодо якого вирішується питання преміювання, правової природи премії, порядку її нарахування та застосування норм законодавства про оплату праці.
Водночас Верховний Суд зазначає, що наведені доводи не свідчать про належне усунення недоліків касаційної скарги, на які було звернуто увагу скаржника в попередній ухвалі Верховного Суду.
Так, скаржник фактично повторює правову позицію, яка вже була предметом оцінки суду касаційної інстанції під час первинної перевірки касаційної скарги.
Разом з тим, повторне наведення тих самих правових висновків Верховного Суду, навіть із додатковим цитуванням окремих положень нормативно-правових актів та загальних критеріїв подібності правовідносин, не змінює суті недоліків касаційної скарги.
Для належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник повинен не лише назвати постанови Верховного Суду, а й чітко зазначити: яку саме норму права суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку Верховного Суду; який саме висновок Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах не було враховано; у чому саме полягає суперечність між висновком суду апеляційної інстанції та відповідним висновком Верховного Суду; а також у чому полягає подібність правовідносин у справі, що переглядається, та у справі, в якій такий висновок сформульовано.
У повторно поданій касаційній скарзі скаржник формально доповнив свої доводи посиланням на подібність правовідносин, однак таке обґрунтування має загальний характер і не містить належного порівняльного аналізу кожної із наведених справ із цією справою.
Зокрема, скаржник не розкрив, у чому саме полягає тотожність предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, установлених судами фактичних обставин та матеріально-правового регулювання у справах №480/3477/20, №825/1788/16, №640/25901/19, №821/1083/17 та у справі № 640/36264/21.
Саме лише твердження про те, що всі ці справи стосуються преміювання працівників та правової природи премії, не є достатнім для висновку про подібність правовідносин у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки правовий висновок Верховного Суду підлягає застосуванню не абстрактно, а з урахуванням конкретного предмета спору, встановлених судами обставин, змісту спірної виплати, моменту виникнення права на неї, порядку її нарахування та правового питання, яке було вирішене судами попередніх інстанцій.
У цій справі суд апеляційної інстанції виходив із того, що премія позивачу фактично була нарахована та виплачена, а предметом спору є не право позивача на премію чи її розмір, а несвоєчасність проведення остаточного розрахунку при звільненні та наслідки такої несвоєчасності у вигляді відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Натомість скаржник, посилаючись на постанови Верховного Суду щодо дискреційності преміювання та умов виникнення права на премію, не довів, що у цих постановах Верховний Суд сформулював висновок саме щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України у правовідносинах, де працівнику після звільнення фактично нараховано та виплачено премію за відпрацьований період, а спір виник не щодо права на таку премію, а щодо строку її виплати при остаточному розрахунку.
Отже, доводи касаційної скарги у цій частині знову спрямовані на переоцінку правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо застосування норм матеріального права до встановлених обставин справи, а не на належне обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження.
Верховний Суд також враховує, що у попередній ухвалі скаржнику вже було роз`яснено, що наведення переліку постанов Верховного Суду та загальне посилання на правову природу премії не є достатнім для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Попри це, повторно подана касаційна скарга не містить належного обґрунтування цієї підстави, а лише розширює раніше наведені доводи додатковими цитатами з нормативно-правових актів та судових рішень.
З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження не може бути визнано належним чином обґрунтованим.
Інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України скаржником не зазначено.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур