ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 331/194/25
провадження № 61-2687св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного 
цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кухаря С. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) 
про захист прав споживачів.
В обґрунтування позову зазначила, що вона, пенсіонер за віком, є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області). 
Як отримувач пенсії вона має відкриті рахунки в АТ «Ощадбанк», на один із яких 
ГУ ПФУ в Запорізькій області перераховує їй пенсію. 
У квітні 2024 року банк унеможливив для неї користування її рахунком, 
так як установив відповідні ліміти та блокування рахунку й особистого кабінету 
у системі Ощад 24/7 (веббанкінг «Ощад 24/7»). Проте банк не попереджав 
її про вжиття вказаних заходів. 
Вона зверталася до служби підтримки банку для з`ясування причин обмеження, 
де їй підтвердили факт встановлення обмежень, але відмовилися пояснити підстави для їх встановлення. Для зняття обмежень по рахунку співробітники служби підтримки банку запропонували їй звернутися до відділення банку.
14 червня 2024 року вона, як споживач банківських послуг, подала скаргу 
на електронну пошту АТ «Ощадбанк», яку було підписано електронним цифровим підписом. У відповідь на цю скаргу банк у липні 2024 року запропонував їй особисто звернутися до будь-якого відділення банку з документом, що посвідчує особу, 
з реєстраційним номером облікової картки платника податків (за наявності) 
та подати відповідну заяву за встановленою банком формою.
Позивач указувала, що на даний час вона перебуває на тимчасово окупованій території України, а тому позбавлена можливості звернутися особисто до відділення банку. Встановлені їй ліміти та блокування обмежують її у можливості користуватися своїм майном (грошовими коштами), отримувати та витрачати грошові кошти з власного банківського рахунку, ставлять її у загрозливе становище, оскільки інших джерел доходу вона не має. Крім того, їй обмежено доступ 
до користування в особистому кабінеті веббакінгу «Ощад 24/7». 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати АТ «Ощадбанк»:
- відновити обслуговування платіжних карток та рахунків із зняттям усіх наявних обмежень та блокувань, відкритих в АТ «Ощадбанк» на її ім`я;
- відновити здійснення всіх операцій по карткам та рахункам, відкритих 
в АТ «Ощадбанк» на її ім`я;
- відновити їй доступ в особистому кабінеті веббанкінгу «Ощад24/7».

Короткий зміст судових рішень 

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року у складі судді Яцун О. О. у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк має право прийняти рішення про зупинення здійснення операцій за рахунком неналежного отримувача, встановивши обмеження на видаткові операції без встановлення конкретних сум 
та строку обмеження.
Позивачем не доведено факт порушення її прав щодо неправомірного застосування банком обмежувальних заходів у вигляді лімітів на здійснення видаткових операцій за її картковими рахунками.
Подальше обслуговування платіжних карток та рахунків, відкритих в АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 , стане можливим після проведення актуалізації даних 
при зверненні/особистій присутності позивача до відділення банку. ОСОБА_1 не з`явилася особисто до відділення банку для проведення ідентифікації 
та верифікації відповідно до умов укладеного з банком договору. Вона не надала банку документи, які необхідні для проведення ідентифікації.
Суд першої інстанції застосував відповідні норми ЦК України, законів України: 
«Про банки і банківську діяльність», «Про платіжні послуги», «Про запобігання 
та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». 

Постановою Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано АТ «Ощадбанк» відновити обслуговування платіжної картки та рахунків зі зняттям усіх наявних обмежень та блокувань, відкритих в АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 .
Зобов`язано АТ «Ощадбанк» відновити здійснення всіх операцій по картці 
та рахунку, відкритих в АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 .
Зобов`язано АТ «Ощадбанк» відновити ОСОБА_1 доступ в особистому кабінеті веббанкінгу «Ощад24/7».
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір 
у сумі 2 422,40 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив помилковий висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом 
та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Однак указане право банку не є абсолютним, а умовним
і воно залежить від настання певних визначених законом обставин, зокрема, встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. 
У матеріалах справи відсутні докази того, що банк вживав заходи ідентифікації клієнта: вимагав у неї надати інформацію та документи стосовно ідентифікації, верифікації, або надання відомостей у межах перевірки фінансового моніторингу, змісту діяльності та фінансового стану клієнта. Банк не повідомив клієнту причини блокування її доступу до застосунку.
Суд апеляційної інстанції застосував ті самі норми матеріального права, що й суд першої інстанції, врахував відповідну судову практику Верховного Суду.
Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У лютому 2026 року АТ «Ощадбанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року, 
в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року залишити в силі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2025 року касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без руху, заявнику надано строк на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній малозначній справі, так як касаційна скарга містить посилання 
на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 
ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки про задоволення позову ОСОБА_1 , так як банк 
мав обґрунтовані підстави вважати, що банківська картка позивача перебуває 
в користуванні інших осіб та у такий спосіб здійснюється незаконне зняття готівки. Банк, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу, мав право зупинити обслуговування рахунку клієнта. При цьому зазначені заходи носять тимчасовий характер.
Банк не відмовляв позивачу в обслуговуванні, а лише запропонував пройти фізичну ідентифікацію клієнта у будь-якій філії банку з паспортом громадянина України 
або іншим документом, який посвідчує особу. Проте ОСОБА_1 особисто 
до банку для проведення ідентифікації не з`явилася.
ОСОБА_1 фактично знаходиться на тимчасово окупованій території України, 
з нею немає зв`язку. Крім того, за фактом заволодіння шахрайським шляхом коштами громадян України, які знаходяться на тимчасово окупованій території, 
а саме пенсійними виплатами, у тому числі й позивача, порушено відповідну кримінальну справу.
Апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права і врахував нерелевантну судову практику Верховного Суду. Натомість районний суд встановив усі обставини у справі і вірно вирішив спір.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком; зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_1 . Із 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою (а. с. 16-17).
09 квітня 2015 року між ОСОБА_1 і АТ «Ощадбанк» укладено договір № 1005666 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до якого було відкрито рахунок та видано платіжну картку (а. с. 54-55).
ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я  ОСОБА_2 , яку було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В. А. та зареєстрованою у реєстрі за номером 341. Довіреність посвідчено приватним нотаріусом 08 травня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 50, 51).
ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до довідки
від 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території (АДРЕСА_3) 
до міста Запоріжжя (АДРЕСА_4) (а. с. 12). ОСОБА_1 перебуває 
на обліку та отримує пенсію у ГУ ПФУ в Запорізькій області. 
08 квітня 2024 року АТ «Ощадбанк» отримало лист слідчого управління Головного Управління Національної поліції в Донецькій області від 02 квітня 2024 року 
№ 3627/20-2024 (а. с. 57) з доданою до нього постановою Донецької обласної прокуратури про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю в рамках проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42024050000000178 за частиною другою статті 190 КК України 
(а. с. 57, 58-60). Досудовим розслідуванням встановлено, що особами вчиняються шахрайські дії, а саме отримуються пенсійні виплати громадян України, 
які перебувають на тимчасово окупованих територіях України, на підставі підроблених довіреностей. Факт скоєння кримінального правопорушення підтверджується повідомленням про вчинення кримінального правопорушення 
ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21 лютого 2024 року та відповіддю вказаного управління про те, 
що  ОСОБА_2  та ОСОБА_3 на підставі підроблених нотаріально засвідчених довіреностей на право розпоряджатися банківськими рахунками 
(в тому числі отримання коштів), отримують пенсійні виплати громадян України, 
які знаходяться на тимчасово окупованій території Донецької області та на момент посвідчення довіреностей на підконтрольну українській владі територію 
не в`їжджали. У переліку громадян України, які вказані у постанові про тимчасовий доступ до речей і документів Донецької обласної прокуратури стосовно досудового розслідування у кримінальному провадженні від 01 березня 2024 року 
№ 42024050000000178, зазначена, разом із іншими, ОСОБА_1 .
Із метою мінімізації ризиків ділових відносин АТ «Ощадбанк» були застосовані обмежувальні заходи у вигляді лімітів на здійснення видаткових операцій 
за картковими рахунками ОСОБА_1 .
14 червня 2024 року ОСОБА_1 , як споживач банківських послуг, подала 
на електронну пошту АТ «Ощадбанк» скаргу, підписану електронним цифровим підписом, в якій зазначила, що вона позбавлена можливості звернутися 
до відділення банку, так як перебуває на тимчасово окупованій території України 
(а. с. 19).
У відповідь АТ «Ощадбанк» надав лист від 02 липня 2024 року 
№ 11/5-16/5857/2024/с, в якому повідомив ОСОБА_1 про те, що для врегулювання питання розблокування рахунку їй необхідно особисто звернутись 
до будь-якого відділення банку з документом, що посвідчує особу, з реєстраційним номером облікової картки платника податків (за наявності) та подати відповідну заяву, за встановленою банком формою (а. с. 11).

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає задоволенню. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
ОСОБА_1 у позові посилалася на те, що АТ « Ощадбанк» унеможливив для неї користування її рахунком, так як установив відповідні ліміти та блокування рахунку й особистого кабінету у системі Ощад 24/7 (веббанкінг «Ощад 24/7»). 
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка 
та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу.
Пунктом 56 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.
Пунктом 3 частини двадцять першої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент має право зупинити або припинити право користувача 
на використання електронного платіжного засобу у разі порушення користувачем умов його використання, визначених договором та/або законодавством. Зупинення або припинення права користувача на використання електронного платіжного засобу не припиняє зобов`язань користувача і емітента, що виникли до зупинення або припинення зазначеного права.
Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого 
є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктами первинного фінансового моніторингу є, зокрема, банки.
Відповідно до частини сьомої статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими 
(ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим 
(частина перша статті 12 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму 
та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»).
Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ «Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення», затверджених наказом Міністерства фінансів України від 08 липня 2017 року № 584 (далі - Критерії) суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта 
та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
У пункті 1 розділу VІ Критеріїв передбачено, що критерії ризику для фінансових операцій, які можуть мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, визначені у додатку 2 до цих Критеріїв. Суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій 
з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд 
за діяльністю відповідного суб`єкта. У разі виявлення суб`єктом фінансової операції, яка може мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, суб`єкт вживає всіх необхідних заходів для з`ясування, 
чи підлягає така фінансова операція внутрішньому фінансовому моніторингу. Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів 
з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд 
за діяльністю відповідного суб`єкта.
У пункті 2 додатку № 2 Критеріїв передбачено, що критерії ризику для фінансових операцій, які можуть мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення для суб`єктів, крім банків, при наданні клієнту будь-яких послуг, зокрема, у випадках очевидної невідповідності вхідних/вихідних платежів дійсному призначенню платежу.
Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися 
від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей (частина перша статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму 
та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»).
Отже, норма статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму 
та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» надає банкам право відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами 
з неприйнятно високим ризиком, зокрема шляхом розірвання договорів.
Верховний Суд у постановах: від 21 листопада 2022 року у справі № 757/35987/20-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 761/28762/18 та інших, указав, що за відсутності обставин, які б свідчили про те, що банком під час встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику було дотримано процедури, встановлені законодавством та/або внутрішніми документами банку, що підтверджується відповідними доказами, розірвання договорів є неправомірним.
Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися 
від договірних відносин шляхом розірвання договорів з вказаних підстав не може бути необмеженим, у зв`язку із чим необхідним є дослідження підстав 
та обґрунтованості встановлення клієнту відповідної категорії ризику, виходячи 
з обставин кожної конкретної справи (див.: постанови Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/34905/22-ц, від 30 жовтня 2023 року в справі 
№ 522/14008/21, від 28 грудня 2022 року в справі № 757/57487/20 та інші).
Згідно зі статтею 23 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного КК України.
У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.
Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк 
до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до семи робочих днів, 
про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення, повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках у межах зарахованих сум.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки: ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня, скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити 
про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу; є мотивовані підозри, -спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно 
до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу 
про дату закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій. Строк зупинення відповідних фінансових операцій продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, 
що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.
Строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій) суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій п`ятій цієї статті, є остаточними та продовженню 
не підлягають (частина 6 статті 17 Закону).
Відповідно до пункту 91 постанови Правління Національного банку України 
від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов`язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку 
про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, 
але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.
Банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом 
та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
Однак, право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, 
а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.
Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися 
від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 910/18504/20 від 20 січня 
2022 року.
Пославшись, у тому числі, на наведені вище норми права та правові висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а дії банку незаконними.
Проте, з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.
Суд апеляційної інстанції послався, зокрема, на норми законодавства, які дають банку право розірвати в односторонньому порядку правовідносини між ним 
та клієнтом.

Однак, судом апеляційної інстанції не було надано належної правової оцінки тому, що АТ «Ощадбанк» не розривав правовідносини з позивачем, а тільки обмежив 
їй певні банківські послуги, запропонувавши пройти особисту ідентифікацію 
в будь-якому відділенні банку, що останньою зроблено не було.
Пунктами 6, 27 частин першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначено, що верифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу з метою перевірки (підтвердження) належності відповідній особі отриманих суб`єктом первинного фінансового моніторингу ідентифікаційних даних та/або з метою підтвердження даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників чи їх відсутність.
Ідентифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу для встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних.
Належна перевірка здійснюється в разі, зокрема, виникнення сумнівів 
у достовірності чи повноті раніше отриманих ідентифікаційних даних клієнта (положення частини четвертої статті 11 Закону України «Про запобігання 
та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»).
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка.
Згідно із частиною п`ятнадцятою статті 11 Закону України «Про запобігання 
та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення`повторна ідентифікація та верифікація клієнта (його представника) 
не є обов`язковими, якщо ця особа раніше була ідентифікована та верифікована згідно з вимогами закону, за умови відсутності у суб`єкта первинного фінансового моніторингу підозр та/або підстав вважати, що наявні документи, дані 
та/або інформація про клієнта (представника клієнта) є нечинними (недійсними) та/або неактуальними.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що у квітні 2024 року АТ «Ощадбанк» отримало лист слідчого управління Головного Управління Національної поліції в Донецькій області 
від 02 квітня 2024 року № 3627/20-2024 з доданою до нього постановою Донецької обласної прокуратури про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю в рамках проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42024050000000178 за частиною другою статті 190 КК України. 
Досудовим розслідуванням встановлено, що особами вчиняються шахрайські дії, 
а саме отримуються пенсійні виплати громадян України, які перебувають 
на тимчасово окупованих територіях України, на підставі підроблених довіреностей. У переліку громадян України, які вказані у постанові про тимчасовий доступ 
до речей і документів Донецької обласної прокуратури стосовно досудового розслідування у кримінальному провадженні від 01 березня 2024 року 
№ 42024050000000178, зазначена, разом із іншими, ОСОБА_1 .
Із метою мінімізації ризиків ділових відносин АТ «Ощадбанк» були застосовані обмежувальні заходи у вигляді лімітів на здійснення видаткових операцій 
за картковими рахунками ОСОБА_1 
АТ «Ощадбанк» повідомив ОСОБА_1 про те, що для врегулювання питання розблокування рахунку їй необхідно особисто звернутись до будь-якого відділення банку з документом, що посвідчує особу, з реєстраційним номером облікової картки платника податків (за наявності) та подати відповідну заяву, за встановленою банком формою.
При цьому АТ «Ощадбанк» обґрунтовано враховано, що місце реєстрації позивача була тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
Вищевказані обставини стали підставою для встановлення обмежувальних заходів у вигляді лімітів на здійснення видаткових операцій за картковими рахунками клієнта до особистої ідентифікації ОСОБА_1 у будь-якому відділені банку.
При цьому, станом на час розгляду цієї справи, вона таку ідентифікацію не пройшла, хоча, на думку Верховного Суду, у банку дійсно були обґрунтовані підстави вважати, що інформація про клієнта може бути неактуальною.
Висновки суд апеляційної інстанції про те, що банк не надав доказів того, 
що він вживав заходів для такої ідентифікації: вимагав у клієнта надати інформацію та документи стосовно ідентифікації, верифікації, або надання відомостей у межах перевірки фінансового моніторингу, змісту діяльності та фінансового стану клієнта, є безпідставними, вони спростовуються матеріалами справи та доводами позовної заяви.
Верховний Суд погоджується з тим, що ідентифікацію особисто позивач 
не проходила й перешкод для цього у неї не було.
Отже, АТ «Ощадбанк» було встановлено обмеження на видаткові операції 
за рахунками позивача у зв`язку із обґрунтованою підозрою на те, що платіжні картки можуть перебувати у третіх осіб та доступ до її рахунків/платіжних застосунків/систем дистанційного банківського обслуговування можуть мати треті особи, а тому Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог 
у цій справі.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 
2026 року у справі № 204/6300/24 (провадження № 61-5369св25), в якій вирішувався аналогічний спір й за тих саме обставин із АТ «Ощадбанк».
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, вірно застосував норми матеріального права і зробив обґрунтовані висновки по суті вирішення спору.
Позивачем не доведено факт порушення її прав щодо неправомірного застосування банком обмежувальних заходів у вигляді лімітів на здійснення видаткових операцій за її картковими рахунками.
При цьому вказаний захід має тимчасовий характер і подальше обслуговування платіжних карток та рахунків, відкритих в АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 , стане можливим після проведення актуалізації даних при зверненні/особистій присутності позивача до відділення банку. ОСОБА_1 , у свою чергу, не з`явилася особисто до відділення банку для проведення ідентифікації та верифікації відповідно до умов укладеного з банком договору. 
Колегія суддів погоджується із такими висновками районного суду, доводи касаційної скарги є обґрунтованими.
Висновки районного суту у цій частині узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання 
є сталою та сформованою.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Суд першої інстанції по суті вірно вирішив спір. Тому постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а рішення районного суду - залишити в силі.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення 
або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 
ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно із частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані 
з порушенням їх прав.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, як споживач банківських послуг, тому вона звільнена від сплати судового збору.
Вказане узгоджується з правовими висновками, які викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2026 року у справі № 204/6300/24 (провадження 
№ 61-5369св25).
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).
За подання касаційної скарги АТ «Ощадбанк» сплатило судовий збір у загальному розмірі 5 813,76 грн (2 422,40 грн + 3 391,36 грн), що підтверджується відповідними квитанціями. Тому, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, вказані суми коштів підлягають компенсації банку за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 402, 409, 413, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити. 

Постанову Запорізького апеляційного суду від 17 лютого 2026 року скасувати, рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2025 року залишити в силі.
Компенсувати акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» 
судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у загальному розмірі 5 813 (п`ять тисяч вісімсот тринадцять) гривень 76 (сімдесят шість) копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк