П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/2573/25	

Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого: Градовського Ю.М.
суддів: Єщенка О.В.,
Казанчук Г.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2025р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ГУ ПФУ в Миколаївській області, ГУ ПФУ в місті Києві, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 27.04.2023р. №262240020395 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язати ГУ ПФУ в місті Києві здійснити призначення пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу період робіт з 1.09.1993р. по 15.03.1995р., а також компенсації за надання соціальних послуг по догляду за інвалідом 1 групи, ОСОБА_2 , протягом травня 2013р. – лютого 2015р. згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідки №86 від 10.04.2023р.. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона звернулась до ГУ ПФУ в місті Києві із заявою щодо призначення пенсії за віком.
Однак, рішенням від 27.04.2023р. №262240020395 ГУ ПФУ в Миколаївській області відмовило позивачці у призначенні пенсії, мотивуючи відмову відсутністю необхідного страхового стажу – 29 років.
Позивачка вважає вказану відмову протиправною та незаконною, а тому звернулася до суду із даним позовом. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026р. адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 27.04.2023р. №262240020395 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 1.09.1993р. по 15.03.1995р., а також періоду виплати компенсації за надання соціальних послуг по догляду за інвалідом 1 групи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом травня 2013 року – лютого 2015 року згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідки №86 від 10.04.2023р., та повторно розглянути заяву від 20.04.2023р..
В решті позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 211,2грн.. 
Не погодившись із даним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що записи у трудовій книжці позивачки, їх співставлення між собою, не містять протиріч, та у своїй сукупності, підтверджують факт роботи позивачки з 1.09.1993р. по 15.03.1995р..
Щодо не врахування отримання компенсації за надання соціальних послуг по догляду за інвалідом І групи протягом травня 2013 — лютого 2015, суд вказав, що у спірний період, позивачка здійснювала догляд за особою з інвалідністю І групи, яка потребувала стороннього догляду, а документи надані відповідачу для призначення пенсії підтверджують час догляду позивачкою за такою особою в розумінні пункту 10 Порядку №637, та має бути зарахований до її страхового стажу.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення підлягає скасуванню, а спірний стаж зарахуванню до страхового стажу позивачки.
При цьому, суд вказав, що ГУ ПФУ в Миколаївській області, яке прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії позивачці, є уповноваженим органом, який має право зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності, приймати рішення щодо призначення позивачці пенсії за віком.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком.
Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглядав ГУ ПФУ в Миколаївській області.
Рішенням від 27.04.2023р. №262240020395 ГУ ПФУ в Миколаївській області відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу – 29 років. 
До страхового стажу не зараховано періоди:
- з 1.09.1993р. по 15.03.1995р., оскільки в записі про звільнення відсутній підпис відповідальної особи; 
- отримання компенсації за надання соціальних послуг по догляду за інвалідом І групи протягом травня 2013 — лютого 2015, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутні дані щодо сплати страхових внесків (а.с.59).
Не погодившись з даним рішенням пенсійного органу, позивачка звернулася до суду.
Перевіряючи правомірність та законність дій пенсійного органу у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно із ст.14 Закону №1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.
Положеннями ст.26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:
по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).
Відповідно до ст.62 ЗУ від 5.11.1991р. №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1,2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993р. №637 (далі – Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020р. у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020р. у справі №446/656/17, від 21 травня 2020р. у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021р. у справі №683/3705/16-а.
Крім того, Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).
Пунктом 1.1 цієї Інструкції також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з трудової книжки серії НОМЕР_2 , у період з 1.09.1993р. по 15.03.1995р. позивачка працювала на посаді продавця в магазині МП «Будторгтранссервіс».
Підставою для не зарахування пенсійним органом вказаного періоду трудової діяльності позивачки стало те, що в записі про звільнення відсутній підпис відповідальної особи.
Надаючи оцінку вказаному, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Абзацом 1 п.4.1 Інструкції №58 встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Також слід зазначити, що відповідно до Постанови КМУ від 27 квітня 1993р. №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови).
Отже, з наведеного слідує, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Окрім того, судова колегія зазначає, що записи трудової книжки про спірний період робити позивачки розташовані у хронологічній послідовності, є чіткими, розбірливими, без будь-яких виправлень чи помарок у датах прийняття та звільнення з роботи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що період роботи позивачки з 1.09.1993р. по 15.03.1995р. підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки.
Щодо незарахування органом ПФУ до страхового стажу позивачки періоду догляду за особою з інвалідністю І групи протягом травня 2013р. — лютого 2015р., судова колегія вказує наступне.
З оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 27.04.2023р. №262240020395 вбачається, що підставою для незарахування періоду догляду за особою з інвалідністю І групи протягом травня 2013р. — лютого 2015р. стала відсутність даних щодо сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування.
Відповідно до п.9 ст.11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.
Згідно із ст.20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ст.106 Закону №1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
У постановах від 27.03.2018р. у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а, від 17.07.2019р. у справі №144/669/17, від 23.03.2020р. у справі №535/1031/16-а, від 28.05.2021р. у справі №591/3839/16-а, від 30.12.2021р. у справі №348/1249/17, від 27.02.2022р. у справі №620/3754/18, від 11.10.2023р. у справі №340/1454/21 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Водночас, пунктом 10 Порядку №637 передбачено, що час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, встановлюється на підставі: інформації про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення, або акту обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).
Згідно із довідкою за №86 від 10.04.2023р., виданою Управлінням СЗН Броварської РДА МСП України, ОСОБА_1 перебувала на обліку у Броварському районному управлінні соціального захисту населення і отримувала допомогу «Компенсація за надання соціальних послуг» на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалідність 1 групи з 22.12.2008р. по 12.02.2015р. (а.с.57).
З огляду на наведений вище п.10 Порядку №637 вказана довідка за своїм змістом є належним доказом на підтвердження здійснення позивачкою догляду за особою з інвалідністю I групи.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується, що у спірний період, який відповідачем не зарахований до страхового стажу позивачки, остання здійснювала догляд за особою з інвалідністю І групи, а документи надані відповідачу для призначення пенсії підтверджують час догляду позивачкою за такою особою в розумінні пункту 10 Порядку №637, та має бути зарахований до її страхового стажу.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-VI органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Таким чином, у разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами, проте як свідчать матеріали справи, відповідач таким правом не скористався.
З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку, що рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 27.04.2023р. №262240020395 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відтак, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивачки, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, є зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу позивачки періоди роботи з 1.09.1993р. по 15.03.1995р., а також періоду виплати компенсації за надання соціальних послуг по догляду за інвалідом 1 групи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом травня 2013р. – лютого 2015р. згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідки №86 від 10.04.2023р., та повторно розглянути заяву від 20.04.2023р..
Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку наявні законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026р. залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: О.В. Єщенко

Г.П. Казанчук