Справа №464/7695/25 Головуючий у 1 інстанції:Борачок М.В. 
Провадження №22-ц/811/375/26 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 
Провадження №22-ц/811/373/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши у порядку письмово провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Борачка М.В. від 26 грудня 2025 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Борачка М.В. від 16 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 грудня 2025 року позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17759 (сімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 30 (тридцять) коп. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів).
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 177,59 грн.
Додатковим рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 16 січня 2026 року ухвалено додаткове рішення у справі за позовом  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 1286,74 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Вказані рішення оскаржив Довгань Володимир Ігорович в інтересах ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить змінити рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 грудня 2025 року в частині стягнутого з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру судового збору, а саме, постановити рішення яким стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 76800,00 (сімдесят шість тисяч вісімсот) грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів) та стягнути 768,00грн. судового збору.
А також просить змінити додаткове рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16 січня 2026 року у справі №464/7695/25 в частині стягнутого з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, шляхом постановлення рішення про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5564,62 грн. 
Зазначає, що позивачка частково не погоджується із оскаржуваним рішенням та оскаржуваним додатковим рішенням та вважає, що такі суперечать матеріальному та процесуальному праву, висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог є частково безпідставними, не ґрунтується на матеріалах справи. Вказує, що згідно матеріалів справи позивачку було звільнено з роботи з 20 жовтня 2023 року. У зв`язку із звільненням позивачки з роботи, АТ «Укрзалізниця» нарахувало і виплатило їй компенсацію за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022 (за 50 днів відпустки) в сумі 24770,00 грн., що підтверджується розрахунком заробітної плати за жовтень 2023 року (додаток 7 до позовної заяви). Остаточний розрахунок із позивачкою було проведено 28.10.2025 (здійснено виплату в розмірі 158536,41 грн. на виконання судового рішення від 13.03.2025 у справі №№464/8984/24). Тобто, зазначені виплати були сплачені позивачці поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України. Позивачка погоджується з судом, що її середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.10.2023 по 21.04.2024 становить 88796,50 грн. (130 робочих днів х 683,05 грн.). Зазначає, що істотна частка середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивачки складає: 158536,41 грн. (сума, яку виплачено позивачці із затримкою розрахунку): 183 306,41 грн. (розмір усіх сум заробітної плати які підлягали виплаті у зв`язку із звільненням (24770,00грн + 158536,41 грн) х 100 = 86,49%). Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 86,49% становить: 88796,50 грн. х 86,49% = 76800,00 грн. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 86,49% становить: 76800,00грн. Враховуючи наведене, оскільки позивачка не отримала у день її звільнення всі належні виплати, а кошти їй було перераховано із значною затримкою, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивачка має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак суд неправильно застосував частину 1 статті 117 КЗпП України, а саме без урахування принципу співмірності середнього заробітку за час затримки розрахунку відносно суми затриманих виплат, присуджена судом сума, яка становить 20% від 88796,50 грн. (середнього заробітку за затримку розрахунку за період за період з 21.10.2023 по 21.04.2024) не є пропорційною невиплаченій сумі (істотній частці) яка становить 86,49%. Наведені судом обставини для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку до 20% від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не є винятковими обставинами у даній справі, які б дозволили зменшити розмір відшкодування з відступом від принципу пропорційності та формули визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, зазначає, що суд не врахував, що застосовувана до спірних правовідносин редакція статті 117 КЗпП України, яка набрала законної сили з 19.07.2022 та була чинною на час звільнення позивачки з роботи, передбачає, що час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, дана редакція враховує необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами позивачки та відповідача. Вважає, що зменшення відповідальності працедавця за ст.117 КЗпП України можливе за виняткових обставин, однак на її переконання наведені судом критерії не є винятковими, не відповідають об`єктивним обставинами справи, та свідчать що суд безпідставно віддав перевагу інтересам працедавця на шкоду інтересам працівника. Відповідач не надав суду доказів того, що сума середнього заробітку з час затримки розрахунку в розмірі 88796,50 грн. становить для нього надмірний фінансовий тягар. З урахуванням того, що суд невірно визначив суму відшкодування, на думку позивачки, підлягає також зміні оскаржуване рішення в частині стягнутого з відповідача на користь позивачки судового збору та витрат на правничу допомогу. Враховуючи те, що на користь позивачки підлягають задоволенню вимоги в розмірі 76800грн., то застосовуючи наведений судом принцип пропорційності (55% від суми вимог які підлягають задоволенню) до задоволення підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (76800,00 грн./139395,10 грн.) х 100 = 55%) в сумі 5564,62 грн. (10100 х 55%).
Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позову, заяви про зменшення позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь, додаткових пояснень, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заперечення на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.4, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.ст.116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст.3, 9, 13 ЦК України, ст.27 Закону України «Про оплату праці», постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі №440/14216/23, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтень 2025 року у справі №489/6074/23, постанову Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №357/6413/18, рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та задовольняючи позов частково, – виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» №1923 від 17.10.2023 позивачку звільнено з роботи з 20 жовтня 2023 року у зв`язку з виходом на пенсію. Окрім того, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 позов ОСОБА_2 задоволено, наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині призупинення дії трудового договору з старшим ревізором Відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Слободяною Ліаною Цезарівною визнано незаконним та скасовано, стягнуто з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 408534,87 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів) та 4930 грн. 11 коп. сплаченого судового збору. 05.11.2024 позивачка звернулася до відповідача із заявою у якій просила перерахувати грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022 з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 та доплатити компенсацію за вказаний період у розмірі 28913,50грн.; нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2022 та 2023 роки за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 в розмірі 61119,39 грн.; перерахувати матеріальну допомогу передбачену до п.2.2.9. Колективного договору з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 та доплатити суму допомоги в розмірі 68503,52 грн. Зі змісту листа АТ «Укрзалізниця» №ЦЦУП-13/298 від 09.12.2024, вбачається, що у відповідь на заяву позивачки, відповідач зазначив, що ним здійснено усі виплати у розмірі визначеному у рішенні Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025 позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення грошової компенсації та матеріальної допомоги задоволено частково, зокрема вирішено стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 28913,50 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022, 61119,39 грн. компенсації за невикористану відпустку за період з 06.05.2022 по 20.10.2023, 68503,52 грн. матеріальної допомоги, передбаченої п.2.2.9 Колективного договору, а всього 158536,41 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Суд зазначив, що 28 жовтня 2025 року відповідачем здійснено виплату позивачці сум стягнутих рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025. Остаточний розрахунок на виконання рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13 березня 2025 року проведений відповідачем 28 жовтня 2025 року. Таким чином, посилання відповідача на те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, суд першої інстанції вважав безпідставними. Судом було взято до уваги, що повний розрахунок з ОСОБА_2 був проведений 28 жовтня 2025 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 29 жовтня 2025 року, а відтак, суд прийшов до висновку, що позивачка, звернувшись до суду з даним позовом 03 листопада 2025 року не пропустила тримісячний строк звернення до суду. Суд вважав безпідставним твердження відповідача про те, що у позові необхідно відмовити у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, та не бере ці твердження до уваги. Судом було також встановлено, що середній заробіток ОСОБА_2 за час затримки розрахунку за період з 21.10.2023 по 21.04.2024 становить 88796,50 грн. (130 робочих днів х 683,05 грн.). Однак зазначив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Таким чином, врахувавши усі докази у їх сукупності та обставини даної справи суд вважав, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити частково, зменшивши розмір такої суми до 20%, та стягнути з відповідача у користь позивача 17759,30 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів).
Із змісту оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 2, 133, 137, 141, 259, 270, ЦПК України, ст.ст. 6, 627 ЦК України, ст.ст. 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», постанову Верховного Суду від 20 травня 2024 року у справі №463/641/17, постанову Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18, постанову Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15-ц, ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 та ухвалюючи додаткове рішення, – виходив з того, що у даній справі правнича допомога надавалась позивачці на підставі договору про надання правової допомоги №08/08 від 08.08.2023, укладеного між Адвокатським бюро «Довгань та партнери» та ОСОБА_2 . Окрім того, у матеріалах справи наявний ордер виданий Адвокатським бюро «Довгань та партнери» на адвоката Довганя Володимира Ігоровича. Згідно умов договору про надання правової допомоги №08/08 від 08.08.2023, за надану правову допомогу клієнт виплачує виконавцеві гонорар в розмірі, що визначатиметься з розрахунку 700 грн. за 1 годину роботи виконавця (його працівника), та 1000 грн. за участь в судовому засіданні. Згідно акту прийому-передачі наданих послуг, правова допомога надавалась в наступному обсязі: аналіз судової практики та наявних у позивачки документів, підготовка позовної заяви і подача її до суду (8 год.), підготовка та складання відповіді на відзив, а також додаткових пояснень (5 год.), представництво в суді (1 засідання). Загальна вартість наданих послуг становить 10100 грн. Здійснивши аналіз та оцінку наданих позивачкою доказів понесення нею витрат на професійну правничу допомогу у справі, суд дійшов висновку, що факт надання їй професійної правничої допомоги підтверджується матеріалами справи. Суд зазначив, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. За таких умов, суд вважав, що загальна вартість наданих послуг є неспівмірною зі складністю наданих послуг. Таким чином, враховуючи принцип пропорційності судових витрат до задоволених позовних вимог (17759,30 грн./139395,10 грн. х 100 = 12,74%), суд вважав, що з відповідача підлягає стягненню 1286,74 грн. витрат на професійну правничу допомогу (10100 грн х 12,74%).
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.
У листопаді 2025 року ОСОБА_2  звернулась в суд із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просила (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог):
- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 139395,10 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_2 перебувала з 1992 року у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» (надалі-АТ «Укрзалізниця»). Наказом АТ «Укрзалізниця» №1923 від 17.10.2023 позивачку звільнено з роботи з 20 жовтня 2023 року у зв`язку з виходом на пенсію. У зв`язку із звільненням позивачки з роботи, АТ «Укрзалізниця» нарахувало і виплатило їй компенсацію за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022 (за 50 днів відпустки) в сумі 24 700,00 грн. Такий розмір компенсації виплачено виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 494,00 грн. в день у зв`язку із відсутністю в позивача середнього заробітку за останній календарний рік (з жовтня 2022 по вересень 2023р.р.) Після звільнення позивачки з роботи, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30.04.2024, визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 04.05.2022 №483/ос і додаток до нього в частині зупинення дії трудового договору з позивачем та зобов`язано АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з травня 2022 року по 20 жовтня 2023 року (день звільнення та виходу на пенсію) виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 1072,27 грн. Сума присудженого судом до виплати середнього заробітку визначена на підставі довідки АТ «Укрзалізниця» №343 від 22.08.2023. У зв`язку з визнанням неправомірним в судовому порядку призупинення з позивачкою трудового договору та фактичним отриманням заробітної плати за час простою, позивачка вважала, що відповідач повинен перерахувати та донарахувати на її користь заробітну плату (її складові) у зв`язку із звільненням. Тому, 05.11.2024 позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій, зокрема просила: 1) перерахувати грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022 з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 та доплатити компенсацію за вказаний період у розмірі 28913,50 грн.; 2) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2022 та 2023р.р. за час трудового стажу, з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023в розмірі 61119,39 грн. 3) перерахувати матеріальну допомогу передбачену до п.2.2.9. Колективного договору з урахуванням періоду оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 та доплатити суму допомоги в розмірі 68503,52 грн. У відповідь на вказану заяву відповідач повідомив позивачку листом від 09.12.2024 про те, що АТ «Укрзалізниця» виплатила позивачці всі зазначені в рішенні Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23 кошти. Відмову в перерахунку і виплаті зазначених складових заробітної плати позивачка оскаржила до суду. Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова у справі №464/8984/24 від 13.03.2025, суд вирішив стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивачки 28913,50 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022, 61119,39 грн компенсації за невикористану відпустку за період з 06.05.2022 по 20.10.2023, 68503,52 грн. матеріальної допомоги, передбаченої п.2.2.9 Колективного договору, а всього 158536,41 грн та 1585,36 грн сплаченого судового збору. Зазначене судове рішення залишено в силі без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05.09.2025. Ухвалою Верховного Суду від 08.10.2025 в справі №464/8984/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження щодо перегляду зазначених судових рішень. Присуджену рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025 у справі №464/8984/24 заробітну плату відповідач виплатив позивачці 28.10.2025, що підтверджується листом відповідача від 28.10.2025 та СМС повідомленням банку. Вважала, що відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП України повинен виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В жовтні 2024 року, на підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23 позивачці нараховано за період з жовтня 2022 року по вересень 2023 року середній заробіток за час простою виходячи з розміру середньоденного заробітку в розмірі 1072,27 грн. відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» №343 від 22.08.2023. 
Таким чином, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на її користь середньоденний заробіток виходячи з 130 робочих днів, які є в шестимісячному періоді прострочення розрахунку (з 21.10.2023 по 21.04.2024), а не виходячи з календарних днів періоду, як зазначено в первісному позові. З урахуванням цього, з відповідача в користь позивачки підлягає стягненню 139395,10 грн. середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1072,27 грн. за 130 робочих днів прострочення розрахунку (1072,27 грн. х 130 р.д. = 139395,10 грн.) у межах визначеного ст.117 КЗпП України 6-місячного строку.
У січні 2026 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, в якій просила:
- включити до судових витрат та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу позивачці в розмірі 10100,00 грн.
В обґрунтування заяви зазначала, що з метою одержання правничої допомоги між позивачкою та Адвокатським бюро «Довгань та партнери» було укладено договір про надання правничої допомоги №08/08 від 08 серпня 2023 року. На виконання договору, Адвокатським бюро «Довгань та партнери» видано ордер адвокату Довганю Володимиру Ігоровичу, яким надано позивачці необхідну правову допомогу на загальну суму 10100,00 грн. 
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, – ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» №1923 від 17.10.2023 позивачку було звільнено з роботи 20 жовтня 2023 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. (а.с.22).
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено, наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині призупинення дії трудового договору з старшим ревізором Відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Слободяною Ліаною Цезарівною визнано незаконним та скасовано, стягнуто з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 408534,87 грн. (сума визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів) та 4930 грн. 11 коп. сплаченого судового збору (а.с.12-21).
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 листопада 2023 року залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Лазаренко Владлена Володимирівна, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 1 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.
05.11.2024 позивачка подала до відповідача заяву, в якій просила здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022 з урахуванням часу оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 та виплатити недоплачену компенсацію у сумі 28913,50 грн.; нарахувати і виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 2022 та 2023 роки з урахуванням стажу роботи за період оплаченого вимушеного прогулу з 06.05.2022 по 20.10.2023 у розмірі 61119,39 грн.; а також провести перерахунок матеріальної допомоги, передбаченої п.2.2.9 Колективного договору, з урахуванням зазначеного періоду вимушеного прогулу та доплатити 68503,52 грн. допомоги (а.с.26-28).
Як вбачається з відповіді, наданої листом від 09 грудня 2024 року, АТ «Українська залізниця» відмовило у здійсненні зазначеного перерахунку, посилаючись на те, що товариством уже проведено позивачці виплату всіх сум, визначених рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.11.2023, у встановленому судом розмір. Щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги відповідно до пункту 2.2.10 Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці (зі змінами), у відповіді зазначено, що матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам апарату управління Товариства при виході у щорічну відпустку, тривалість якої складає не менше 14 днів, натомість відповідної заяви позивачкою подано не було (а.с.29).
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення грошової компенсації та матеріальної допомоги задоволено частково, зокрема вирішено стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 28913,50 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2020 по 06.05.2022, 61119,39 грн. компенсації за невикористану відпустку за період з 06.05.2022 по 20.10.2023, 68503,52 грн. матеріальної допомоги, передбаченої п.2.2.9 Колективного договору, а всього 158536,41 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.6-9).
Вказані кошти були виплачені відповідачем позивачці 28 жовтня 2025 року, що не заперечувалося сторонами та підтверджується матеріалами справи, зокрема листом АТ «Українська залізниця» від 28.10.2025 та СМС-повідомленням банку (а.с.10-11).
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі – Порядок), передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану . Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №357/6413/18, після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються.
Наведена вище редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року, отже, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.
Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що остаточний розрахунок із позивачкою при звільненні проведено відповідачем 28 жовтня 2025 року, тобто поза межами строків, визначених статтею 116 КЗпП України, у зв`язку з чим позивачка має право на відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України.
Разом із цим, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 20% від визначеної суми, є необґрунтованими.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка подала розрахунок середнього заробітку за час затримки у розмірі 139395,10 грн., який охоплює період з 21 жовтня 2023 року по 21 квітня 2024 року. Також, вона посилалася на середньоденний заробіток у розмірі 1072,27 грн., визначений у рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 01.11.2023 у справі №464/4961/23.
Водночас суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що розрахунковим періодом для визначення середньої заробітної плати є серпень–вересень 2023 року, як останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Оскільки у зазначеному періоді у зв`язку з призупиненням трудового договору заробітна плата позивачці фактично не нараховувалась, застосуванню підлягає абзац третій пункту 4 Порядку, згідно з яким розрахунок здійснюється виходячи з посадового окладу.
Згідно з довідкою №720 від 14.11.2025 посадовий оклад позивачки становив 15027,00 грн., а середньоденна заробітна плата – 683,05 грн. (а.с.63).
У періоді з 21.10.2023 по 21.04.2024 було 130 робочих днів, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки становить 88796,50 грн. (130 ? 683,05 грн.).
Разом із цим колегія суддів зазначає, що стаття 117 КЗпП України не передбачає автоматичного стягнення всього середнього заробітку за час затримки. Розмір такого відшкодування визначається судом з урахуванням конкретних обставин справи.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, затримка остаточного розрахунку була пов`язана з попереднім судовим спором щодо складових виплат та їх перерахунку, що свідчить, що заборгованість не була безспірною.
Крім того, з листа юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця» вбачається, що товариство має стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Також зазначається, що інфраструктура АТ «Укрзалізниця» систематично зазнає значних руйнувань унаслідок російських обстрілів, у зв`язку з чим товариство несе істотні збитки, продовжуючи при цьому виконання соціально значущих перевезень. Крім того, у листі вказано, що розмір прямих збитків та орієнтовна вартість відновлення об`єктів залізничної інфраструктури становить 83 067 млн грн.
З урахуванням наведеного, а також принципів справедливості, розумності та пропорційності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування до 20% від визначеної суми середнього заробітку.
Таким чином, визначений судом розмір відшкодування у сумі 17759,30 грн. є таким, що відповідає обставинам справи та забезпечує справедливий баланс між інтересами працівника і роботодавця.
Щодо оскарження додаткового рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16 січня 2026 року колегія суддів зазначає таке.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Згідно ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №671/1957/20.
Також згідно із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу суд також виходить із того, що він не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
З матеріалів справи вбачається, що 08.08.2023 між Адвокатським бюро «Довгань та партнери» в особі керуючого бюро Довганя Володимира Ігоровича та Слободяною Ліаною Цезарівною укладено Договір про надання правничої допомоги №08/08 (а.с.127).
Відповідно до п.1.1. вказаного Договору, клієнт замовляє, а виконавець бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу у правовідносинах, що стосуються прав та інтересів клієнта в захисту його права на працю.
Відповідно до п.1.2. вказаного Договору, виконавець уповноважується вчиняти в інтересах а також від імені Клієнта процесуальні дії з правами та обов?язками наданими представнику позивача Цивільним процесуальним кодексом України за будь-якими позовами клієнта до Акціонерного товариства «Укрзалізниця», шо стосуються його прав та інтересів. 
Відповідно до п.2.1. вказаного Договору, правова допомога надається виконавцем Клієнту шляхом:
- усного та письмового консультування;
- складання проектів договорів та інших правочинів, претензій, необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, позовних заяв, мирових угод, заперечень, клопотань тощо.
- надання послуг щодо захисту інтересів клієнта в усіх державних та не державних органах, підприємствах, установах, організаціях шляхом ведення переговорів у перелічених установах, надіслання їм відповідних запитів та отримання відповідей на них.
- представлення інтересів клієнта в усіх судах передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», як позивача, відповідача, зацікавленої або третьої особи при розгляді всіх цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справ, з усіма правами та обов?язками наданими позивачу, відповідачу, зацікавленій або третій особі, визначеними відповідними процесуальними актами, а також в органах Державної виконавчої служби з усіма правами наданими стягувачу, боржнику чи третім особам передбаченими Законом України «Про виконавче провадження», що пов?язані з виконанням цього Договору. При здійсненні повноважень наданих у цьому пункті виконавцеві надається право підпису всіх відповідних документів.
Відповідно до п.4.1. вказаного Договору, за надану правову допомогу клієнт виплачує виконавцеві гонорар в розмірі, що визначатиметься з розрахунку 700 грн. за 1 годину роботи виконавця (його працівника), та 1000 грн. за участь в судовому засіданні (в тому числі у випадку відкладення судового засідання з незалежних від представника позивача причин).
Відповідно до п.8.1. вказаного Договору, цей Договір набирає чинності з дня підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2025 року.
Відповідно до п.8.2. вказаного Договору, у випадку, якщо за 15 днів до завершення дії терміну, визначеного п.8.1. цього Договору жодна із сторін не надіслала письмової пропозиції розірвати цей Договір, він вважається продовжений на один рік.
Згідно розрахунку №1/25 від 18 грудня 2025 року, оплата за правову допомогу по Договору №08/08 про надання правової допомоги від 08.08.2023 надавалась в наступному обсязі: аналіз судової практики та наявних у позивача документів, підготовка позовної заяви і подача її до суду – 5600,00 грн. (8 год. ? 700,00 грн.); підготовка та складання відповіді на відзив, а також додаткових пояснень – 3500,00 грн. (5 год. ? 700,00 грн.), представництво в Сихівському районному суді м.Львова – 1000 грн. Загальна вартість наданих послуг становить 10100 грн. (а.с.128).
Відтак, загальна сума витрат на правничу допомогу понесена позивачкою в суді першої інстанції становить 10100,00 грн.
Однак, зважаючи на обсяг виконаних робіт, здійснених адвокатом, складність справи, обґрунтованість та пропорційність наданих послуг до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, те, що вказаною постановою апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 грудня 2025 року без змін, – колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розподіл витрат на професійну правничу допомогу має здійснюватися пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1286,74 грн. відповідає критеріям розумності, співмірності та пропорційності, враховуючи що позов задоволено на 12,74%, а тому підстав для зміни чи скасування додаткового рішення суду немає.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін як такі, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 грудня 2025 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду .

Повний текст постанови складено 21 травня 2026 року.

Судді:         Я.А. Левик

Н.П Крайник

М.М. Шандра